JUDEA DECLARA LA GUERRA A ALEMANYA
El 1932, Bernard Lecache, president de la Lliga Jueva Mundial, va dir:
"Alemanya és el nostre enemic públic número u.
El nostre objectiu és declarar la guerra sense pietat contra ella".
El març de 1933, abans que els alemanys haguessin promulgat cap llei antijueva
i abans que hi haguessin lloc hostilitats contra els jueus,
líders jueus de tot el món emesos oficialment
declaració de guerra contra Alemanya.
Va començar un boicot jueu a tot el món a les mercaderies alemanyes.
20.000 jueus van protestar a l'Ajuntament de Nova York.
Les manifestacions i els boicots van ser dirigits contra les mercaderies alemanyes.
Samuel Untermeyer, parlant en nom dels jueus internacionals,
va declarar la guerra a Alemanya amb un boicot econòmic.
La portada del London Daily Express del 24 de març portava un titular:
"JUDEA DECLARA LA GUERRA A ALEMANYA".
Es va citar als líders jueus que demanaven a
guerra santa contra el poble alemany:
"El majorista jueu abandonarà la seva casa, el banquer, la seva borsa,
el comerciant, el seu negoci i el captaire la seva humil cabana,
per unir-se a la guerra santa contra el poble de Hitler..."
'The Express' va dir que ara Alemanya s'enfrontava
amb un boicot internacional al seu comerç, les seves finances i la seva indústria.
A Londres, Nova York, París i Varsòvia,
Els empresaris jueus estan units per fer una croada econòmica.
L'agost de 1933, Samuel Untermeyer va parlar d'una aniquilació planificada
i l'extermini de jueus en marxa i també sobre una guerra
que s'ha de fer contra Alemanya per aturar-ho.
En una histèrica emissió de ràdio, Untermeyer va cridar als jueus
destruir Alemanya en una guerra sagrada
denunciant els alemanys com a bèsties cruels, salvatges i ingrats.
Untermeyer va afirmar que els alemanys estaven aniquilant els jueus
en "tancar-los en vils camps de concentració,
morir-los de fam i torturar-los, assassinar-los i colpejar-los sense causa
i recorrent a qualsevol altra forma concebible de tortura,
inhumà més enllà de la concepció,
fins que el suïcidi es va convertir en el seu únic mitjà d'escapament,
i tot només perquè són jueus o els seus avantpassats remots eren..."
Era l'any 1933 i Untermeyer ja parlava d'un Holocaust.
Bé, devia tenir alguns poders mentals sobrenaturals.
En una emissió de ràdio a WABC Nova York, el 6 d'agost de 1933, Untermeyer va declarar que:
"Cada un de vosaltres, jueu i gentil,
qui no està ja allistat en aquesta guerra santa, ho hauria de fer ara i aquí.
No n'hi ha prou amb que no compreu cap producte fabricat a Alemanya.
Heu de negar-vos a tractar amb qualsevol comerciant o botiguer
que venen productes de fabricació alemanya
o qui patrocina vaixells alemanys o enviaments...
Soscavar el règim de Hitler i portar el poble alemany a la raó
destruint el seu comerç d'exportació del qual depèn la seva mateixa existència.
El boicot a tots els béns i serveis alemanys.
(?) Ara hem d'embarcar-nos de mala gana en un boicot mundial
(?) en què exigim i rebem ara l'ampli suport d'homes i dones
de tots els credos i classes.
En totes les edats, no es va fer mai més guerra santa.
Per fer la seva part i servir aquest exèrcit de civilització,
(?) només has de comprar i utilitzar, però negar-te a comprar i utilitzar
(?) qualsevol producte fabricat a Alemanya o ??? en vaixells alemanys o enviaments.
La nova Alemanya que s'alliberarà del supremacisme jueu
va ser declarat un enemic d'interès jueu
i, per tant, calia tornar a estrangular econòmicament.
També és important tenir en compte que això era abans
Hitler va decidir boicotejar els béns jueus.
Molts jueus a Alemanya i Palestina es van oposar al boicot internacional
dient que promourà la violència antijueva a Alemanya.
Aquests jueus van donar suport al règim nacionalsocialista,
però als supremacistes jueus no els importava gens.
Malgrat els esforços del govern alemany per alleujar les tensions
i evitar l'escalada de trucades
i les amenaces de la direcció jueva internacional, va continuar.
La intensitat de la campanya jueva contra Alemanya va ser tal
que Hitler va afirmar que si la campanya no s'aturava,
Un dia hi hauria un boicot a Alemanya a les botigues de propietat jueva.
Malgrat això, la campanya d'odi va continuar forçant Alemanya
prendre mesures defensives que van crear una situació
on els jueus van ser cada cop més ostracitzats.
En una línia similar, el diari jueu Natasha Retsch va escriure:
"La guerra contra Alemanya la portarà a terme totes les comunitats jueves,
conferències, congressos... de cada jueu individual.
D'aquesta manera la guerra contra Alemanya s'anirà ideològicament
i promoure els nostres interessos, que requereixen que Alemanya sigui totalment destruïda.
El perill per als jueus rau en tot el poble alemany,
a Alemanya en el seu conjunt i individualment.
Ha de ser inofensiu per sempre.
En aquesta guerra, els jueus hem de participar,
i això amb tota la força i el poder que tenim al nostre abast. "
Lideratge jueu mundial amb una presa de ferro dels mitjans de comunicació i la premsa mundials
ara començava el llançament massiu de propaganda contra Alemanya,
que aviat es convertiria en la Segona Guerra Mundial.
Va ser en resposta directa a això que el govern alemany
finalment va iniciar un boicot d'un dia als negocis jueus,
després que els jueus havien declarat la guerra a Alemanya.
El doctor Joseph Goebbels va anunciar que el boicot d'un dia seria aixecat
si es suspenguessin les protestes contra Alemanya.
Si les protestes no acabaven, va advertir Goebbels
que es reprendria el boicot contra els jueus.
Tanmateix, això no ajudaria.
El boicot jueu a tot el món va continuar durant mesos.
Vladimir Jabotinsky, que era un comunista jueu
i un fundador de l'organització terrorista Irgun,
va escriure al número de gener de 1934 de Natasha Retsch:
“La lluita contra Alemanya fa mesos que es manté
per cada comunitat jueva, conferència, congrés, organització comercial,
per tots els jueus del món. Hi ha motius per creure
que la nostra part en la lluita serà de valor general.
Llançarem una guerra espiritual i material
del món sencer contra Alemanya.
L'ambició d'Alemanya és tornar a ser una gran nació,
per reconquerir els seus territoris i colònies perduts.
El nostre interès jueu, en canvi,
exigir la destrucció completa d'Alemanya.
La nació alemanya és col·lectiva i individualment un perill per a nosaltres.
David A. Brown, president nacional de la campanya jueva unida, 1934, va dir:
"Els jueus portarem una guerra a Alemanya".
Chaim Weizmann, president de l'Agència Jueva Internacional
i de l'Organització Sionista Mundial
i més tard el primer president d'Israel, va declarar el 1936:
"No és una exageració dir que 6 milions de jueus
estan condemnats a la presó en aquesta part del món,
on són no desitjats, i per a qui els països es divideixen en aquells
on són no desitjats i aquells on no són admesos.
Emil Ludwig Cohn el 1938 va dir:
“Hitler no vol la guerra, però s'hi veurà obligat i, de fet, aviat.
Anglaterra té l'última paraula, com el 1914..."
Henry Morgenthau, secretari del Tresor dels EUA, Hearst Press, setembre de 1933, va dir:
"La guerra a Europa el 1934 era inevitable".
El 1938 es va repetir la declaració de guerra jueva contra Alemanya.
El poble nord-americà va ser instat per la premsa de propietat jueva
boicotejar tots els productes alemanys i les empreses alemanyes.
A la Conferència Sionista Mundial de 1936, Chaim Weizmann va dir:
"Potser només 2 milions sobreviuran al proper Holocaust,
però estaran preparats per a la vida a Palestina".
Tingueu en compte que això va ser l'any 1936.
Una carta publicada pel Miami News el 12 de juliol de 1938,
titulat "Mata els alemanys" va afirmar que:
"Res més que l'extermini gairebé complet dels blancs salvatges
garantirà la pau a la terra i la bona voluntat cap als homes".
El professor jueu Alexander Kulisher,
un destacat advocat i sionista va dir l'octubre de 1937:
"Alemanya és l'enemic del judaisme i s'ha de perseguir amb un odi mortal.
L'objectiu del judaisme d'avui és a
campanya despietada contra tots els pobles alemanys
i la destrucció total de la nació.
Exigim un bloqueig total del comerç,
aturada la importació de matèries primeres,
i represàlies cap a cada alemany, dona i nen".
La resposta d'Alemanya va ser una mesura defensiva, no ofensiva.
històries importants,
fets importants,
que aclareixin coses que no vam rebre a l'escola.
No vam rebre al pla d'estudis.
No els van ensenyar ni a l'educació secundària.
Vaig donar conferències davant professors d'història.
Per què realment Hitler odiava els jueus?
Què volia d'ells?
Com el van molestar?
Però tot està escrit aquí a "Mein Kampf".
Aquest llibre es va publicar fa poc.
S'acaba d'aprovar per ser traduït a l'hebreu.
Ha estat prohibit tots aquests anys...
Però hi ha una traducció anterior que va ser feta per "Yad Vashem"
se'ls va permetre...
Hitler afirma al seu llibre
que els jueus són comunistes.
Van fer la revolució russa.
Allà van matar 30 milions de russos.
Tots els intel·ligents d'una manera cruel i horrible
i aquest és el seu pla per al món sencer.
El següent país en línia és Alemanya.
Van fundar els partits comunistes i socialistes alemanys, i és cert.
"Si no els derrotem ara, ens eliminaran,
i mataran 20 milions més, tota la gent intel·ligent".
I així anaven de país en país.
Així, finalment, els únics intel·ligents que queden
serien els jueus.
I té raó.
La revolució russa va ser feta pels jueus.
L'exèrcit rus va ser construït per Trotski.
Va crear la divisió jueva del partit comunista.
A la primera imatge del govern rus,
de 13 membres,
6 eren jueus.
Qui va fundar el KGB?
jueus.
Així que tot està ben escrit.
No odiava els jueus perquè tenien "Peos". (?)
No els odiava per observar mitsvot,
Perquè són comunistes.
i ho escriu clarament:
"Els jueus van destruir la religió i la fe".
"Van difondre a Alemanya l'heretgia en Déu".
Això ho escriu aquí mateix.
Ara enteneu per què no ensenyen això a les escoles?
Perquè qui escriu el currículum?
Aquells mateixos esquerrans.
Van destruir tots els valors.
Literatura i teatre enverinats.
De 9 grans diaris alemanys, 7 eren propietat de jueus.
pensava que encara no havia acabat d'esbrinar què en penso sobre això...
Per què van tenir aquests esdeveniments, per què va tenir aquest conflicte, jueus i alemanys,
convertir-se en tan dur, i per què aquest odi als jueus, per què havia de passar?
Encara no em queda del tot clar.
Però potser algun dia m'arreglaré.
- L'odi dels jueus pels alemanys? - Sí.
No he llegit mai, de cap altra gent,
expressions tan plenes d'odi sobre un altre poble com dels jueus.
- Per què... - Més que l'odi dels alemanys cap als jueus?
Això és molt més tard, l'odi dels alemanys. Els jueus eren molt abans.
I és... tot el que has de fer és llegir el Talmud.
Tinc els 12 volums allà a l'autoritzat,
Traducció i edició més recents, 2002,
perquè volíem verificar les declaracions comunament distribuïdes des del Talmud.
Són exactes? (Especialment en comparació amb una edició autoritzada.)
I no vaig poder llegir més de tres pàgines, em va fer sentir malament.
Així de repugnant és això, tot el que hi ha sobre sexualitat, etc.
sobre com ho pots fer amb un nen de tres anys i...
Ja saps, ens és molt aliè tot.
No hi vull ni pensar.
Del 1923 al 1933, nacionalistes alemanys
eren habitualment objectiu de comunistes i terroristes jueus.
200 nacionalsocialistes i 216 policies
van ser assassinats per comunistes principalment jueus.
20.000 nacionalsocialistes i 1.976 policies van resultar ferits.
Herbert Norkus, un escolar i membre de les Joventuts Hitlerianes,
va ser apunyalat brutalment en sis llocs.
Horst Wessel, un jove estudiant alemany, va ser afusellat.
El líder nacionalsocialista suís, Wilhelm Gustloff,
va ser brutalment assassinat pel jueu David Frankfurter el 1936.
Els alemanys estaven indignats pels assassinats.
Els actes de terror contra el poble alemany
va durar molts anys sense fi.
El 27 de febrer de 1933, quatre setmanes després del nomenament de Hitler com a canceller,
els terroristes comunistes van incendiar el Reichstag.
La policia local va atrapar un comunista holandès anomenat Marinus van der Lubbe.
l'home que va calar foc al Reichstag.
El foc havia d'haver estat l'inici d'una guerra civil instigada pels vermells
abans que Hitler i NSDAP poguessin establir-se.
Hindenburg i Hitler van actuar ràpidament, van emetre decrets d'emergència
i els líders comunistes van ser arrestats
i enviat al que després s'anomenarien camps de concentració.
La majoria dels comunistes eren jueus. Per això els mitjans ho retraten
com una persecució sistemàtica contra els jueus.
La nit dels ganivets llargs, també coneguda com a operació colibrí,
Va tenir lloc a l'Alemanya nacionalsocialista entre el 30 de juny i el 2 de juliol de 1934.
Almenys 85 persones van ser executades
i més d'un miler detinguts pels nacionalsocialistes.
La raó d'això va ser que, com a líder, Ernst Rohm i altres
Estaven planejant un cop d'estat contra els alemanys.
Les accions de Hitler van ser prevenir
una altra revolució comunista que té lloc a Alemanya.
La purga es va reforçar i consolidar
el suport dels líders de l'exèrcit a Hitler.
El 9 de novembre de 1938,
un jueu polonès anomenat Hershel Grynszpan va arribar a l'ambaixada alemanya
demanant parlar amb un membre del personal diplomàtic.
Quan Ernst vom Rath, un diplomàtic alemany de 29 anys, es va posicionar a París,
va venir a saludar el visitant, Grynszpan va agafar la seva pistola
i el va assassinar a sang freda.
Aquesta va ser la gota que va trencar l'esquena del camell.
Els alemanys ja estaven farts de boicots d'inspiració jueva, calúmnies,
belicisme i assassinats dirigits contra ells.
La notícia de l'assassinat va provocar disturbis, incendis i vandalisme
dirigit a comerços i comerços jueus i comunistes.
Els disturbis no van ser sancionats per cap membre oficial del NSDAP
i va ser un Goebbels enfadat qui va ordenar que la violència s'aturi a l'instant,
i es va aturar després de la primera nit.
Goebbels estava en aquell moment negociant l'anul·lació
l'embargament jueu internacional
i temien que la violència fes descarrilar les converses.
A primera hora del matí després dels esdeveniments de la Kristallnacht,
Goebbels va anunciar en una emissió de ràdio que qualsevol acció contra els jueus
estava estrictament prohibit i advertit de greus penes
per desobeir aquesta ordre.
Es va queixar que ara hauria d'explicar aquest terrible afer
al poble alemany i al món
i que simplement no sabia quin tipus d'explicació creïble donar.
Hitler també estava furiós quan en va saber parlar per primera vegada
i va ordenar que s'enviés el missatge de télex a les oficines de Galatea(?), que deia:
"Per ordre expressa de la màxima autoritat,
incendi contra negocis jueus o altres béns
en cap cas i en cap cas s'ha de produir".
També es van detenir diverses persones per violència contra els jueus.
La nit de violència que els jueus es refereixen com la Kristallnacht,
la nit dels vidres trencats, s'esmenta sovint als mitjans occidentals
i als nostres llibres escolars com a disturbis bojos, espontanis i antisemites.
Però el terror repetit, la guerra psicològica, l'agitació, els boicots
i assassinats, que de fet van provocar el ressentiment alemany,
mai s'esmenten als nostres llibres d'història.
Després de la declaració de guerra jueva a Alemanya, el 1933,
Els funcionaris alemanys es van comprometre i van arribar a un acord en negociacions secretes
amb el centre de Palestina de l'Organització Sionista Mundial,
que permetria als jueus alemanys i els seus béns anar a Palestina.
Aquest acord es va anomenar L'acord de transferència o l'acord de Haavara.
Aquest pacte va permetre a milers de jueus
emigrar a Palestina amb la seva riquesa intacte.
L'emigració era una qüestió legal i regulada
i no una mena de vol salvatge.
Va ser un intent de resoldre pacíficament els conflictes entre ells
els jueus i els alemanys, perquè tots dos poguessin tornar a viure en pau.
Cada jueu destinat a Palestina
va dipositar diners en un compte especial a Alemanya.
Aleshores, els diners es van utilitzar per comprar eines agrícoles fetes a Alemanya,
materials de construcció, bombes i fertilitzants, etc.
que s'exportaven a Palestina i s'hi venien
per la Companyia Haavara de propietat jueva a Tel Aviv.
Els diners de la venda van ser donats llavors a l'emigrant jueu
a la seva arribada a Palestina
en una quantitat corresponent al seu dipòsit a Alemanya.
L'acord servia així a l'objectiu sionista de portar el poble jueu
i actius a Palestina, alhora que servien l'objectiu alemany
de reduir la influència jueva a Alemanya.
Així, Hitler va donar suport a l'emigració jueva a Palestina
als països de l'est des del 1933 fins al 1941,
quan la guerra va impedir una col·laboració posterior.
Quan va esclatar la Segona Guerra Mundial, l'economia d'Israel
tindria actius per valor de la meitat d'un bilió de dòlars
enviat des d'Alemanya mitjançant l'acord Haavara.
Mentrestant, als EUA, els anys entre 1929 i 1939,
2 milions de mexicans també van ser deportats a Mèxic,
tal com va autoritzar per primera vegada el president Herbert Hoover.
D'aquests, 1,2 milions en realitat van néixer ciutadans nord-americans.
La solució final de Hitler al problema jueu
estava creant una pàtria per als jueus a la bella illa de Madagascar,
davant de la costa del sud d'Àfrica i reassentar 1 milió de jueus a l'any
sota la protecció i supervisió alemanya.
La idea d'una pàtria jueva a Madagascar
s'havia distribuït per Europa des de la dècada de 1880.
Els nacionalsocialistes van elaborar un pla que va en detall
per l'evacuació dels jueus a Madagascar
i pel seu assentament allà.
El major general de les SS Heydrich va presentar aquest pla
directament al ministre d'Afers Exteriors del Reich l'agost de 1940.
El pla de Madagascar va ser, malauradament, descartat
quan els britànics van envair l'illa el 1942,
prenent el control de la França de Vichy després de la batalla de Madagascar.
Un Madagascar jueu hauria estat una solució guanyadora per a jueus i europeus
i hauria estalviat els pobres palestins i altres nacions àrabs
tots els horrors i guerres que patirien
després de la fundació d'Israel el 1948.
Durant segles, europeus i jueus han tingut problemes per conviure.
Els jueus han estat expulsats de més de 100 nacions abans.
Aquesta expulsió no era cap novetat.
Cada nació on els jueus van rebre tots els drets i privilegis,
havien explotat i corromput moralment la nació amfitriona,
van profanar els gentils i després van crear rebombori contra ells mateixos.
Els supremacistes jueus han, per descomptat,
sempre sabia culpar a l'"antisemitisme".
Els nacionalsocialistes volien que els jueus abandonessin Alemanya
i els sionistes volien que els jueus vinguessin a Palestina
per ajudar a crear l'Estat sionista.
Els nacionalsocialistes van celebrar una conferència a Wannsee,
un dels suburbis de Berlín, el 20 de gener de 1942,
on es va decidir sobre la Solució Final del Problema Jueu.
El document original de la reunió està disponible a Internet
i enlloc no diu res sobre matar els jueus.
A la reunió no es va discutir ni les cambres de gas, ni els tiroteigs, ni els
ni cap altre mètode d'extermini.
Mai no hi va haver un pla de solució final. LA VEU DE DAVID COLE
Aquesta és una de les falsedats que suren. Revisionista jueu de l'Holocaust
Només perquè els nazis havien utilitzat el terme solució final,
tant en els anys anteriors a la guerra com a l'inici de la guerra,
això no vol dir que mai hagin redactat un pla.
Fins i tot l'acta de la reunió, l'acta que s'ha fet
de la conferència de Wannsee, ho diuen clarament
que els jueus seran alliberats en un moment,
així que no es va parlar de cap pla de solució final.
Simplement se'n va parlar
"Bé, ara que el front oriental està una mica estancat,
hem d'esbrinar què fer amb aquests molts
milions de jueus que ara tenim sota la nostra custòdia".
Aquest era un problema amb el qual els nazis sentien la necessitat de fer front,
però no creant un pla gegant d'abast.
L'objectiu de la conferència de Wannsee era discutir i planificar
com els jueus d'Europa serien deportats a l'est.
Alguns jueus romandrien a Alemanya
per treballar amb la construcció de carreteres i més.
També van decidir que els jueus que van participar a la Primera Guerra Mundial,
tots ells majors de 65 anys i tots els que treballaven a les indústries,
romandria a Alemanya.
Això també ha estat confirmat per Yehuda Bauer,
professor d'Estudis de l'Holocaust a l'Institut Avraham Harmon de
Els jueus contemporanis a la Universitat Hebrea de Jerusalem.
També es van crear camps de trànsit a Polònia
per facilitar la immigració de jueus.
El terme "Endlosung der Judenfrage", solució final de la qüestió jueva
va ser una frase utilitzada pels nacionalsocialistes
pel que fa a l'"Auswanderung", l'emigració,
i "Evakuierung", evacuació de jueus a l'Europa ocupada,
a l'est, Palestina i Madagascar.
Els primers a utilitzar el terme, però, van ser en realitat els sionistes.
La solució final de la qüestió jueva és, de fet,
una cita directa del Manifest Sionista de 1897.
La frase infame estava sent utilitzada pels principals sionistes
molt abans que NSDAP existís.
El 1897, l'Associació Nacional Jueva - Colònia
va publicar el seu programa (anomenat 'Tesis'):
“L'experiència ha demostrat que l'emancipació cívica s'ha quedat curta
d'assegurar el futur social i cultural del poble jueu.
La solució final de la qüestió jueva rau, doncs
en l'establiment de l'Estat jueu".
El 1897, els Rothschild van fundar el Congrés Sionista
i va organitzar la seva primera reunió a Munic.
Això es va reorganitzar a Basilea, Suïssa.
Aquesta trobada va ser liderada pel "Pare del sionisme" Theodor Herzl.
I el 1899, va proposar la "Solució final de la qüestió jueva".
i va proposar la liquidació de la riquesa jueva:
"És essencial que el sofriment dels jueus empitjori...
això ens ajudarà a realitzar els nostres plans.
Tinc una idea excel·lent...
Induiré els antisemites a liquidar la riquesa jueva...
Els antisemites ens ajudaran amb això perquè s'enfortiran
persecució i opressió dels jueus.
Els antisemites seran els nostres millors amics".
Herzl també va utilitzar el terme "la solució final de la qüestió jueva".
en una carta de 1899 al tsar rus.
"...Dec el meu permís per presentar el pla sionista
per a la solució final de la qüestió jueva".
El sionista Nahum Sokolov va escriure al seu llibre de 1919, Història del sionisme, que:
"El progrés de la civilització moderna ha arribat a ser considerat com una mena de
Messies modern per a la solució final del problema jueu".
Richard James Horatio Gottheil era fill d'un rabí
i president de la Federació Americana de Sionistes. Ell va dir:
"L'assimilació dels jueus no ha de ser la solució final de la qüestió jueva".
L'Anuari jueu de 5676 afirma que els jueus britànics
va adoptar una política per a "la solució final de la qüestió jueva".
Fins i tot el 1940, un article d'una revista jueva, citant Trotski,
va esmentar "La solució final de la qüestió jueva".
L'advocat, diplomàtic i sionista israelià, Aryeh Leon Kubovy, va dir:
No existeix cap document signat per Hitler, Himmler o Heydrich
parlant d'exterminar els jueus...
La paraula "extermini" no apareix a la carta de Goering a Heydrich
sobre la solució final de la qüestió jueva".
LA LLUITA DE HITLER PER LA PAU
El principal objectiu de Hitler era solucionar els problemes del Tractat de Versalles
i recuperar el territori alemany robat
unir tots els alemanys al Tercer Reich.
Ja el 1923, Hitler va dir en el seu discurs:
"Mentre es mantingui aquest tractat,
no hi pot haver resurrecció del poble alemany.
No és possible cap reforma social de cap mena.
El tractat es va fer per tal de fer morir 20 milions d'alemanys
i arruïnar la nació alemanya.
Què no esmenten els historiadors políticament correctes
o encobrir deliberadament és el fet que Hitler en va fer diverses
intents documentats per evitar la Segona Guerra Mundial.
Tanmateix, cadascuna d'aquestes ofertes de pau va ser rebutjada
pels qui guanyarien d'una guerra amb Alemanya.
El 17 de maig de 1933,
Hitler va pronunciar un discurs declarant que Alemanya estava disposada a desarmar-se
si els països veïns corresponguessin.
La proposta va ser rebutjada.
En canvi, els altres països van continuar omplint els seus arsenals d'armes,
acumulant les seves reserves d'explosius i augmentant el nombre de les seves tropes.
La Societat de Nacions, l'instrument globalista de les potències vencedores,
va obligar a Alemanya a passar un període de prova
abans es podria discutir el desarmament dels altres països.
Així, el 14 d'octubre de 1933,
Hitler es va separar de la Societat de Nacions globalista
amb la qual era impossible arribar a cap acord.
El 18 de desembre de 1933, Hitler va presentar una proposta de sis punts
per a la millora de les relacions internacionals.
El 26 de gener de 1934,
Hitler va completar un pacte de no agressió amb Polònia.
Els perills del Reich eren ara tan grans
que Hitler va reintroduir el servei obligatori el 16 de març de 1935.
L'1 de març de 1935, Hitler va assegurar França en totes les ocasions possibles
del seu desig de viure en pau amb ella.
El 21 de maig de 1935, Hitler va fer un altre intent
per evitar la creixent possibilitat de guerra.
El 18 de juny de 1935,
Hitler va negociar un acord naval amb Gran Bretanya.
El 31 de març de 1936,
Hitler va formular un pla integral per a la pau.
Aquest pla de pau podria haver estat un autèntic punt d'inflexió
per a la prosperitat de totes les nacions d'Europa.
"Apel·lo a la raó en els afers internacionals.
Vull demostrar que la idea de l'enemistat eterna és errònia.
No som enemics hereditaris." - Adolf Hitler 1936
Obligarem aquesta guerra a Hitler, si ho vol o no".
- Winston Churchill en una emissió de 1936
LA CONNEXION
L'Anschluss va ser la unificació voluntària d'Àustria al Reich alemany.
El Tractat de Versalles havia trencat l'imperi Àustria-Hongria
i va negar que la nova Àustria s'unís a Alemanya,
però després de veure el gran èxit de l'Alemanya de Hitler,
no hi va haver aturar el desig dels austríacs d'unir-se
amb els seus germans i germanes alegres,
un aclaparador 99% dels ciutadans austríacs
van votar per retrobar-se amb els seus germans germànics.
Sense tret, el matí del 12 de març de 1938,
Les forces alemanyes van creuar la frontera prop del lloc de naixement de Hitler, Braunau,
i van ser rebuts com a salvadors i alliberadors pels alegres austríacs.
Com un gest fraternal cap als austríacs
i un signe per a la resta del món d'una reunió pacífica,
Hitler també va convidar les tropes austríaques a marxar dins d'Alemanya.
No en va, els mitjans de comunicació globalistes occidentals
va retratar la unificació alegre com
"Alemanya va envair i conquerir Àustria".
Àustria encara estava en la depressió quan Hitler va unificar ambdós països.
Amb l'ajuda d'Alemanya, aquest problema es va capgirar.
Es va restablir l'ordre i en dos anys hi va haver plena ocupació.
12 de març de 1938
EL CONVENI DE MUNICH
El poble alemany de Txecoslovàquia
compartien el mateix desig de retrobar-se amb Alemanya.
Quan el Tractat de Versalles va fer trossos Àustria-Hongria,
combinava txecs, eslovacs, alemanys i hongaresos
en un estat artificial anomenat Txecoslovàquia.
Praga i Bohèmia formen part d'Alemanya des de fa segles.
El règim de Praga representava una greu amenaça per a Alemanya.
El president comunista de Txecoslovàquia, Benes,
havia rebut l'ordre dels seus mestres del Kremlin d'obrir les seves fronteres
als exèrcits comunistes en qualsevol moment
per iniciar una guerra contra Alemanya.
Praga anava a ser el trampolí soviètic cap a Alemanya.
La regió alemanya dels Sudets al sud d'Alemanya,
tenia 3,5 milions de ciutadans. Igual que els austríacs,
els habitants dels Sudets volien unir-se amb Alemanya,
però el president comunista de Txecoslovàquia, Edward Benes,
no ho permetria.
Els habitants dels Sudets ja van ser greument maltractats
per l'estat comunista de Txecoslovàquia.
Per acabar, el 15 de març de 1939,
Les tropes alemanyes van entrar a Txecoslovàquia.
Més tard aquell mateix dia, Hitler es trobava a Praga amb les seves tropes.
Per resoldre l'assumpte pacíficament,
Hitler va demanar una conferència d'emergència a Munic
amb Itàlia, França i Anglaterra.
Tots estaven d'acord que els Sudets alemanys s'unirien amb Alemanya
i que els eslovacs tindrien el seu propi estat anomenat República Eslovaca.
Els alemanys dels Sudets van tornar al domini alemany,
tal com ells volien. Veritablement una situació de guanyar-guanyar.
Com en arribar a Àustria,
Hitler també va rebre la benvinguda d'un heroi en visitar els Sudets.
Chamberlain va tornar de Munic amb una resposta feliç,
agitant un paper que ell i Hitler havien signat i van declarar:
"Per segona vegada en la nostra història,
un primer ministre britànic ha tornat d'Alemanya
portar la pau amb honor. Crec que és pau per al nostre temps".
Desembre de 1938, Hitler va donar instruccions al ministre d'Afers Exteriors alemany
fer un acord amb França.
EL CORREDOR POLONS
Després de la Primera Guerra Mundial, els aliats havien retallat el territori alemany
i donada part de la Prússia Occidental d'Alemanya
a la recentment restablecida nació de Polònia.
Prússia oriental va quedar totalment aïllada i aïllada d'Alemanya.
El Tractat de Versalles havia separat la ciutat alemanya de Danzig d'Alemanya
i el va donar a Polònia contra el desig dels seus ciutadans.
El politòleg Stefan Wolff,
professor de la Universitat de Birmingham, diu que:
"Les accions dels funcionaris de l'estat polonesos després de l'establiment del corredor
va seguir un curs d'assimilació i opressió".
Com a resultat, una gran quantitat d'ètnia alemanya
va sortir de Polònia després de la Primera Guerra Mundial.
Els estadístics alemanys contemporanis diuen que 592.000 alemanys havien marxat el 1921
i altres estudiosos polonesos diuen que fins a un milió d'alemanys van marxar.
Aquella ciutat lliure de Danzig era més del 90 per cent alemanya
i des de 1871 pertanyia a Alemanya.
La ciutat amb una població predominantment de parla alemanya,
juntament amb la seva zona alemanya circumdant de Prússia Oriental,
Danzig va quedar aïllada de la terra ferma alemanya pel Tractat de Versalles,
(?) quin territori antigament alemany pertany ara a Polònia,
travessant la regió de Pomerània prussiana d'Alemanya.
Contràriament a la creença popular, Hitler no guardava rancor als polonesos.
De fet, va quedar profundament impressionat per la victòria polonesa
a la guerra polonesa-soviètica, 1919-1921.
Hitler volia el tipus d'aliança amb Polònia que tenia amb Itàlia
i si pogués s'hauria fet equip amb el poble polonès
defensar Europa del comunisme.
El mariscal Joseph Pilsudski era un líder de Polònia
fins a la seva mort el 1935. Va ser idolatrat per Hitler.
El 1934 es va signar un pacte de pau entre Adolf Hitler i Pilsudski.
garantir la pau entre les dues nacions.
"Tenia molt sentit que Polònia hi participés
en un mur de defensa contra el bolxevisme", va dir Hitler.
Cada divisió polonesa significaria enfortir el poder militar
contra no només un possible, sinó que ara ja és molt evident,
l'atac del bolxevisme contra Europa.
Tota la propaganda antipolonesa estava ara prohibida per Hitler.
En un discurs del Reichstag, el 21 de maig de 1935, Hitler va dir:
“Reconeixem, amb la comprensió i l'amistat sincera
dels veritables nacionalistes, l'estat polonès com a llar
d'un gran poble amb consciència nacional".
Segons aquest pacte de no agressió,
ambdós països es van comprometre a resoldre els seus problemes mitjançant negociacions,
no un conflicte armat.
Malauradament, Pilsudski va morir el 12 de maig de 1935.
i les negociacions de pau van fracassar.
A Alemanya, les banderes onejaven ara a mig asta.
Hitler estava realment trist per la mort de Pilsudski
i fins i tot va escriure una carta a la seva dona.
La mort sobtada del líder polonès va ser una molt mala notícia per a Alemanya.
El mariscal popular va ser succeït pel mariscal Edward Rydz-Smigly.
La mort de Pilsudski i l'ascens de Smigly
havia de ser grans contratemps per a Alemanya.
Smigly no estava interessat en la pau amb Alemanya
i, en canvi, va signar el pacte de defensa comuna polonès-britànic,
que prometia una ajuda militar britànica en una situació
si Polònia seria atacada per un altre país europeu.
El secretari jueu del Tresor dels Estats Units, Henry Morgenthau Jr.,
va trucar al polític jueu francès, Leon Blum,
i va suggerir congelar els comptes bancaris alemanys a França
amb l'esperança d'empènyer França a una guerra amb Alemanya.
L'octubre de 1938, el dictador de Polònia Smigly va exigir una part de Silèsia
i algunes altres zones txeques més petites.
L'exèrcit polonès va annexionar les zones amb una població de 227.399 persones
i tancs polonesos van rodar al territori txec annexat.
Els txecs eren massa impotents per aturar les annexions forçades.
El 16 de març de 1939, Roosevelt suposadament neutral
va enviar un ultimàtum a Gran Bretanya exigint-ho més enllà
el govern britànic s'oposaria fermament a Alemanya.
Ara van començar a circular mapes que mostren una nova frontera amb Polònia occidental
s'estén a l'oest de Berlín.
Diaris i polítics alemanys com Adolf Hitler
ara acusava les autoritats poloneses d'organitzar-se i tolerar
violenta neteja ètnica dels alemanys ètnics que viuen a Polònia.
El 25 d'abril de 1939,
el diplomàtic, periodista i novel·lista jueu William Bullitt,
anomenat el columnista del diari nord-americà Karl Henry von Wiegand,
corresponsal en cap europeu del servei internacional de notícies
a l'ambaixada nord-americana a París i li va dir:
"La guerra a Europa s'ha decidit.
Polònia té la seguretat del suport de Gran Bretanya i França,
i no cedirà a les demandes d'Alemanya.
Amèrica estarà a la guerra poc després que Gran Bretanya i França hi entrin".
En una conversa secreta a Hyde Park el 28 de maig de 1939,
Roosevelt va assegurar a l'expresident comunista de Txecoslovàquia,
Dr. Edward Banes, que Amèrica intervindria activament
al costat de Gran Bretanya i França en l'esperada guerra europea.
El comte Jerzy Potocki va ser l'ambaixador de Polònia als EUA.
Va explicar el 1934 que:
"Per sobre de tot, la propaganda aquí està totalment en mans jueves.
Quan es té en compte la ignorància pública, la seva propaganda és tan eficaç
que la gent no té un coneixement real de l'estat real de les coses a Europa.
El president Roosevelt ha rebut el poder
crear enormes reserves d'armament per a una guerra futura,
que els jueus es dirigeixen deliberadament".
En un informe de Washington al ministre d'Afers Exteriors a Varsòvia,
el 9 de febrer de 1939 va escriure:
"La pressió dels jueus sobre el president Roosevelt i sobre el Departament d'Estat
cada cop és més poderós...
els jueus són ara mateix els líders en la creació d'una psicosi de guerra
que submergiria el món sencer en la guerra i provocaria una catàstrofe general.
Aquest estat d'ànim es fa cada cop més evident.
En la seva definició d'estats democràtics,
els jueus també han creat un autèntic caos:
havien barrejat la idea de democràcia i comunisme
i sobretot han aixecat la bandera de l'odi cremat contra el nazisme.
Aquest odi s'ha convertit en un frenesí.
Es propaga a tot arreu i per tots els mitjans:
als teatres, al cinema i a la premsa.
Els alemanys són retratats com una nació que viu sota l'arrogància de Hitler,
que vol conquerir el món sencer
i ofegar tota la humanitat en un oceà de sang.
En converses amb representants de la premsa jueva,
M'he trobat repetidament amb l'inexorable
i convençuda que la guerra és inevitable.
Aquest jueu internacional explota tots els mitjans de propaganda
oposar-se a qualsevol tendència cap a qualsevol tipus de
consolidació i comprensió entre nacions.
D'aquesta manera, la convicció creix de manera constant però segura
a l'opinió pública aquí que els alemanys i els seus satèl·lits,
en forma de feixisme, són enemics que han de ser
sotmesos pel "món democràtic".
En una entrada del diari del 6 de juliol de 1939, deia:
"A Occident, hi havia tot tipus d'elements que pressionaven obertament per la guerra:
els jueus, els supercapitalistes, els traficants d'armes.
Avui estan tots preparats per a un gran negoci,
perquè han trobat un lloc on es pot incendiar: Danzig;
i una nació que està preparada per lluitar: Polònia.
Volen fer negocis a les nostres esquenes.
Són indiferents a la destrucció del nostre país.
De fet, com que tot s'haurà de reconstruir més endavant,
també poden treure profit d'això".
Com abans, els alemanys a Polònia eren una minoria perseguida,
privat de tots els drets, igual que passa amb els alemanys encallats a Txecoslovàquia.
Entre 1919 i 1939, Alemanya va ser atacada repetidament
per partisans polonesos que treballen pels interessos jueus o comunistes.
Ja hi havia 80.000 alemanys d'ètnia alemanya als camps de refugiats
tant a Danzig com al Reich alemany.
El desertor irlandès a Alemanya William Joyce va explicar:
"Homes i dones alemanys eren caçats com bèsties salvatges
pels carrers de Bromberg. Quan van ser atrapats,
van ser mutilats i fets a trossos per la multitud polonesa...
Cada dia augmentava la carnisseria.
Milers d'alemanys van fugir de les seves cases a Polònia
amb res més que la roba que portaven.
Les nits del 25 al 31 d'agost ambdós inclosos,
es van produir, a més d'innombrables atacs contra civils de sang alemanya,
44 actes de violència armada perfectament autenticats
contra persones i propietats oficials alemanyes".
Hi va haver 12.857 morts identificats a la zona de Bromberg,
deixant-hi un gran nombre de morts no identificats
i molts més morts en altres llocs.
Tant Hogan com la Wehrmacht War Crimes Bureau estan d'acord amb aquestes conclusions.
Aquests fets històrics també es van confirmar
per l'historiador d'Alemanya Oriental Theodor Bierschenk el 1954,
i el periodista socialdemòcrata Otto Heike el 1955,
sobre la base de documents polonesos.
George Ohio va dir: "Vaig viure a Alemanya durant la dècada de 1980
quan encara vivien moltes persones que van viure durant la guerra.
Vaig buscar qualsevol persona que visqués prop de Polònia el 1939
i va tenir la sort de conèixer diverses persones.
Un era un funcionari de duanes que deia que era tan dolent a la frontera
estaven armats i també tenien granades al seu despatx, preparats per als atacs.
Un altre em va dir que els seus animals de granja sovint eren robats per terroristes polonesos.
Un altre va explicar que la seva neboda va ser violada per un polonès que va creuar la frontera.
Aquesta és només una de les moltes històries que m'expliquen els civils alemanys
que va ser testimoni d'aquestes incursions frontereres tal com havia passat entre 1919 i 1928.
Una cosa que molta gent no veu és això
Polònia va atacar obertament Alemanya
just després de la Primera Guerra Mundial, que va provocar moltes batalles frontereres.
Una vegada que Alemanya va començar a pressionar Polònia per trobar una solució al corredor,
els atacs van començar de nou.
I una cosa que em queda clara és això
Alemanya no va inventar aquests atacs".
Per resoldre els problemes, Hitler va fer nombroses propostes pràctiques,
que incloïa la desmilitarització de les principals zones portuàries,
referèndum públic, acceptant Gdynia com a ciutat portuària polonesa al mar Bàltic,
Passatges ferroviaris i per carretera d'1 km d'ample per unir Prússia oriental amb Alemanya
o per enllaçar Polònia amb el mar Bàltic.
També es signaria el pacte anti-Komintern
protegir Polònia de la subversió comunista.
Totes les propostes alemanyes van ser ignorades.
El molt desagradat ministre d'Afers Exteriors polonès Jzef Beck
va rebutjar totes les propostes alemanyes.
Després d'això, la propaganda alemanya es tornaria contra Polònia.
Tant Gran Bretanya com França es van acostar obertament a UNA NOVA ALIAÇA SANTA
El règim bolxevic genocida de Stalin UNA NOVA ALIAÇA SANTA
amb l'esperança de restaurar una nova versió de l'Aliança de la Triple Entesa
que havia creat els dos fronts de la Primera Guerra Mundial contra Alemanya.
Rydz-Smigly, el nou dictador de Polònia,
va ser seleccionat pels globalistes per escollir una lluita amb Alemanya,
perquè Gran Bretanya i França ataquessin després Alemanya des de l'est
en defensa de Polònia, i finalment per a la Unió Soviètica
per unir-se després a la lluita contra Alemanya des de l'est.
Aquesta estratègia d'agressió planificada cap a Alemanya
s'estava discutint obertament i als mitjans de comunicació convencionals.
Per exemple, ja el 1938, en un llibre titulat "A New Holy Alliance",
del conegut escriptor jueu Emil Ludwig, nascut Emil Cohn.
En el llibre, demanava un renaixement del mateix
aliança militar de dos fronts que dues dècades abans
havia estat conspirat contra Alemanya.
Regne Unit, França, EUA, Rússia,
el molt influent Consell de Relacions Exteriors de Nova York, globalista,
a la seva revista Foreign Affairs,
va portar una crítica favorable al llibre de Ludwig, en què la possibilitat
de crear una aliança de dos fronts es va confirmar obertament.
Emil Ludwig va dir:
"Encara que Hitler a l'últim moment volgués evitar la guerra
que el destruiria, ho farà, malgrat els seus desitjos,
veure's obligat a fer la guerra".
Hitler va veure a través d'aquest joc transparent
i, en conseqüència, va arribar a Stalin.
El 23 d'agost de 1939, Hitler va signar el Pacte de no agressió germano-soviètic,
també conegut com el pacte Molotov-Ribbentrop.
Això es va fer per dificultar els belicistes aliats occidentals
neutralitzant la seva nova Triple Entesa amb el Soviet.
Hitler no volia una guerra a dos fronts
i l'aliança temporal amb Stalin es va fer per esperança
que els britànics no gosarien declarar la guerra.
Fins i tot després de la signatura del pacte,
Hitler encara va intentar evitar qualsevol guerra adreçant-se als aliats per a converses
que es van negar a participar cada vegada.
Hitler fins i tot va escriure una carta sincera al president francès Daladier
pocs dies després que Ribbentrop i Molotov fos un acord a Moscou.
Ja a l'octubre de 1930,
l'influent diari polonès The League of Great Powers
portava la següent declaració:
"Una lluita entre Polònia i Alemanya és inevitable.
Hem de preparar-nos per a això sistemàticament.
...la derrota d'Alemanya ha de ser produïda per les tropes poloneses
al centre del territori per tal de colpejar Alemanya al cor.
En una guerra amb Alemanya, no hi haurà presoners,
i no hi haurà lloc ni per als sentiments humans ni per als sentiments culturals.
El món tremolarà abans de la guerra germano-polonesa.
Evocarem en els nostres soldats un estat d'ànim sobrehumà de sacrifici
i esperit de venjança i crueltat sense pietat".
El diari de Varsòvia Depesza el 20 d'agost de 1939,
realitzat el missatge següent:
"Estem preparats per fer un contracte amb el diable
si ens ajuda a lluitar contra Hitler. Escolta:
contra Alemanya no només contra Hitler.
La sang alemanya serà vessada en una guerra futura en aquests corrents
com si no s'hagués vist des del principi del món".
El mariscal de Polònia Rydz-Smigly va dir al Daily Mail el 6 d'agost de 1939 que:
"Polònia vol la guerra amb Alemanya
i Alemanya no podrà evitar-ho encara que ella vulgui".
L'ambaixador polonès a París va dir el 15 d'agost de 1939:
"Serà un exèrcit polonès el que envairà Alemanya el primer dia de guerra".
Lord Beaverbrook va ser un diari de referència (?) a Gran Bretanya.
El seu Daily Express era el diari més llegit del món en aquell moment.
En una carta privada escrita el març de 1938, va escriure:
"Hi ha 20.000 jueus alemanys a Anglaterra, en les professions, fent recerca.
Tots treballen en contra d'un acord amb Alemanya.
Els jueus tenen una posició important a la premsa aquí...
Almenys estic sacsejat. Els jueus ens poden portar a la guerra".
Hitler finalment va declarar a l'ambaixador britànic Sir Neville Henderson
el 25 d'agost de 1939:
"Les provocacions de Polònia s'han tornat intolerables".
Els funcionaris polonesos es van animar a atacar Alemanya
per les promeses de l'ambaixador britànic Sir Howard William Kennard
i l'ambaixador francès Leon Noel.
Havien promès que Gran Bretanya i França
vindria en ajuda immediata de Polònia si Alemanya atacava.
Hitler va esmentar més de 30 violacions de fronteres només per a l'agost
en el seu discurs del Reichstag l'1 de setembre de 1939.
Durant les darreres setmanes d'agost de 1939,
Els alemanys van ser finalment aterroritzats als pobles amb l'expressió
"matar-los".
Propaganda racial a la premsa polonesa, principalment de propietat jueva
va tenir un paper important en la persecució dels alemanys.
Els atacs van arribar al seu punt culminant el 3 de setembre, a Bromberg,
en el que es coneix com el Diumenge Sagnant.
L'exèrcit polonès va donar suport total als civils i partisans polonesos,
perseguint, sacrificant la resta de la minoria alemanya que encara quedava a Polònia.
En la pràctica comunista estàndard, la població alemanya era perseguida.
Les cases van ser escorcollades i els alemanys van ser colpejats i violats.
Normalment eren reunits, expulsats i massacrats
en llocs aïllats en nombres que van des del 39, 48, 53 fins al 104 alhora.
Almenys 5.500 van ser sacrificats com porcs.
Els nens van ser clavats als graners,
dones van ser violades i piratejades fins a la mort amb destrals,
homes van ser colpejats i piratejats fins a la mort.
328 alemanys van ser acollits a l'església protestant de Bromberg
després del qual es va incendiar l'església. Tots 328 van morir cremats.
Les massacres a la ciutat de Bromberg estarien amagades dels nostres llibres d'història.
Avui, aquestes massacres han resultat ser una de les més monstruoses
i brutal dels crims que mai s'infligiran a una població civil.
Leon Degrelle ha dit:
"De tots els crims de la Segona Guerra Mundial,
mai no se sent parlar de les massacres a l'engròs
que va passar a Polònia just abans de la guerra.
Milers d'homes, dones i nens alemanys van ser massacrats
de la manera més horrible per multituds enfurismades per la premsa (?)".
Hitler va decidir aturar la matança i es va precipitar al rescat.
Alemanya finalment va prendre represàlies l'1 de setembre de 1939.
el mateix dia que Danzig va ser capturada formalment per Alemanya.
Alemanya va envair Polònia i va recuperar els territoris
que li havia estat pres pel Tractat de Versalles.
La guerra amb Polònia va durar només 29 dies.
La Blitzkrieg ha pres Polònia per sorpresa.
Els actes de violència contra els alemanys continuarien
i finalment inclouen un total de 58.000 alemanys sacrificats.
Els assassinats en massa d'alemany es van aturar el 18 de setembre
quan les tropes alemanyes van arribar a (?)
"Parlo en nom de la raó.
No veig cap raó que pugui forçar la continuació d'aquesta guerra. " - Adolf Hitler
El dia que els banquers van aconseguir la guerra el 3 de setembre de 1939
Us parlo des de la Sala del Gabinet al número 10 de Downing Street.
Aquest matí, l'ambaixador britànic a Berlín ha lliurat al govern alemany
una nota final indicant que, tret que ens escoltem a les 11 en punt
que estaven preparats de seguida per retirar les seves tropes de Polònia,
existiria un estat de guerra entre nosaltres.
Us he de dir ara que no s'ha rebut aquest compromís,
i que en conseqüència aquest país està en guerra amb Alemanya.
Els alemanys alliberats van donar la benvinguda a Hitler a Danzig com un heroi.
Després d'haver bloquejat el camí a qualsevol discussió pacífica
durant set anys abans de la guerra, Gran Bretanya i França
va declarar la guerra a Alemanya el 3 de setembre de 1939.
El 5 de setembre,
la primera bomba va ser llançada a terra alemanya per la Royal Air Force.
La Unió Soviètica va envair Polònia des de l'est i la va massacrar
desenes de milers de polonesos innocents, però els aliats no van dir res.
Els aliats només van utilitzar Polònia com a maniquí per començar la guerra.
Churchill fins i tot lliuraria Polònia
i tota l'Europa de l'Est als soviètics després de la guerra.
Els francesos van envair Alemanya el 7 de setembre.
L'exèrcit alemany,
ara reforçat amb tropes que tornaven de la campanya polonesa,
va dur a terme una contraofensiva
que va recuperar el territori perdut als francesos invasors.
En alliberar allò que els francesos havien envaït,
els alemanys van perdre 196 soldats més 114 desapareguts i 356 ferits.
El 17 de setembre de 1939 ja havia acabat la guerra germano-polonesa.
La missió de Hitler ja s'havia complert.
Si la Gran Bretanya i França no haguessin declarat la guerra,
la guerra s'hauria aturat allà mateix.
S'haurien salvat milions de vides.
Tanmateix, Gran Bretanya tenia plans d'una llarga guerra
i no volien pau.
El període tranquil entre el final de la guerra de Polònia fins al maig de 1940
s'anomena la guerra falsa.
Durant aquest període, Alemanya va continuar negociant per la pau.
El duc britànic Arthur Wellesley, 5è duc de Wellington, va dir:
"Aquesta declaració de guerra
és culpa dels anti-apaivadors i dels puts jueus".
Durant el seu discurs el 6 d'octubre de 1939,
Hitler va demanar la pau una vegada més. Ell va dir:
"En cap moment i en cap lloc
He actuat mai en contra dels interessos britànics...
Crec encara avui que només hi pot haver pau real a Europa
i arreu del món, si Alemanya i Anglaterra s'entenen".
La majoria dels polonesos ho van entendre
que els alemanys no eren els seus veritables enemics
i no tenia cap mà en el joc.
Els conflictes fronterers van ser instigats pels partidaris polonesos o jueus,
encoratjat per la premsa de propietat jueva i el dictador polonès Smigly
treballant en estreta cooperació amb Roosevelt.
Una col·lecció de documents secrets polonesos que van caure en mans alemanyes
quan Varsòvia va ser capturada el setembre de 1939,
va establir clarament el paper crucial de Roosevelt
en provocar la Segona Guerra Mundial.
També van revelar les forces darrere de Roosevelt que van impulsar la guerra.
El setembre de 1939, Adolf Hitler va dir:
"Una vegada i una altra he ofert amistat
i, si cal, la més estreta cooperació amb Anglaterra,
però l'amor no es pot oferir només des d'una banda.
S'ha de trobar amb reciprocitat per l'altra banda.
Alemanya no persegueix cap interès a Occident".
L'octubre de 1939, Hitler va proclamar en el seu discurs una nova proposta de pau
per evitar que més europeus morin en una guerra sense sentit.
Si les potències aliades volien la pau,
fa temps haurien agafat la mà que se'ls allargava, però no.
El destí d'aquest pla va ser exactament el mateix
com la de totes les altres crides anteriors fetes per Hitler: sense resposta.
El 4 de novembre de 1939, Roosevelt i el seu conseller jueu Bernard Baruch,
en canvi va decidir derogar actes de neutralitat anteriors
per poder vendre armes a nacions en guerra
i aviat entrar en una nova guerra contra Alemanya.
El Daily Herald va dir el desembre de 1939:
"Deixeu de parlar de condicions de pau! Trenqueu Alemanya a trossos!"
Hitler demana als aliats que retirin les seves declaracions de guerra:
"Totes les meves propostes de pau han estat rebutjades i se'ns va declarar la guerra...
El poble alemany no té odi, ni sentiment hostil
cap als anglesos o francesos".
A França diu:
"Sempre he expressat a França el meu desig d'enterrar per sempre la nostra antiga enemistat
i reunir aquestes dues nacions, ambdues amb un passat tan gloriós".
Als britànics, Hitler diu:
"No he dedicat menys esforç a aconseguir l'amistat angloalemanya.
En cap moment ni en cap lloc he actuat mai en contra dels interessos britànics...
Per què s'ha de fer aquesta guerra a Occident?"
PARAR WILFRED
Els aliats planejaven envair Noruega i Suècia,
atacant per tallar els recursos de mineral de ferro d'Alemanya de Suècia
explotant il·legalment les aigües noruegues,
i després ocupant l'important port noruec de Narvik.
El 8 d'abril de 1940,
Gran Bretanya va violar la neutralitat noruega explotant les aigües noruegues.
També es van fer plans per construir una base d'operacions a Dinamarca,
El veí neutral d'Alemanya al nord.
Aquests plans aliats es deien: 'Operació Wilfred i pla R 4'.
El polític noruec es deia Vidkun Quisling
va confirmar l'existència d'aquests complots aliats.
Quisling havia servit a l'exèrcit des de 1911 fins a mitjans dels anys 20,
especialitzat en afers russos.
Estava destinat a Rússia i va veure jugar de primera mà el bolxevic.
El 1929, va tornar a Noruega i va exercir com a diplomàtic
i més tard ministre de Defensa de dos governs.
El 1930, va escriure "Rússia i nosaltres mateixos".
on parlava dels perills del bolxevisme.
El 1933 va fundar la Col·lecció Nacional,
un partit d'unitat nacional per salvar Noruega de l'amenaça del comunisme.
En el 50è aniversari d'Adolf Hitler, Quisling va enviar una targeta
donant-li les gràcies per haver salvat Europa del bolxevisme i la dominació jueva.
Hitler va dir a Quisling:
“Després de fer una proposta rere una altra als britànics
sobre la reorganització d'Europa,
Ara em veig obligat contra la meva voluntat a lluitar en aquesta guerra contra Gran Bretanya".
Quisling que simpatitzava amb Alemanya no volia el seu país
per convertir-se en un camp de batalla, així que va informar a Hitler del complot
fer la guerra des dels dos països escandinaus.
A primera hora del matí del 9 d'abril de 1940,
Per tant, Alemanya va posar en marxa ràpidament l'operació Weserubung
i va arribar a assegurar Dinamarca, i després el port noruec de Narvik,
just abans que els britànics poguessin col·locar les seves mines.
Aquesta va ser una maniobra preventiva
contra l'operació aliada planificada Wilfred i el Pla R 4.
Així, Hitler va impedir que el Regne Unit utilitzés Noruega i Dinamarca
com a base operativa contra la navegació alemanya.
Els diplomàtics alemanys van assegurar amb calma al lideratge de les nacions escandinaves que
Alemanya no busca ni la conquesta, ni la ingerència en els seus afers interns.
Els alemanys van deixar caure fullets sobre Dinamarca que explicaven les seves accions,
va condemnar el belicisme i la propaganda britànica antialemanya
i va assegurar als danesos que Alemanya protegiria el seu país.
La vida a la limitada ocupació alemanya va transcórrer sense cap problema
per als escandinaus durant la guerra i la majoria dels nòrdics
Estaven contents d'estar protegits pels alemanys.
Les peticions de pau de Hitler van ser ignorades repetidament
ja que les tropes britàniques i franceses s'havien concentrat al nord de França.
Es van discutir obertament els plans per avançar cap a l'est sobre Alemanya
a través de Bèlgica i Holanda.
Com un altre acte preventiu d'autodefensa nacional,
Alemanya va portar la lluita als aliats abans que els aliats poguessin envair Alemanya
i reinstituir un segon tractat de Versilles sobre ella.
Els exèrcits de Gran Bretanya i França no eren rivals
per la nova tàctica anomenada Blitzkrieg.
A la Gran Bretanya i França,
que preveien lluitar a les trinxeres com van fer a la Primera Guerra Mundial,
aquesta nova màquina de guerra alemanya va ser una sorpresa que no van poder manejar.
Els alemanys es van apoderar ràpidament de territoris i recursos vitals,
que va flanquejar i atrapar els aliats a la costa de França.
Hitler va envair els estats membres de la Societat de Nacions de Bèlgica i els Països Baixos
per la seva ubicació estratègica i per col·laborar amb els Aliats.
Els governs dels Països Baixos estaven sota una intensa pressió aliada
per permetre el pas segur per a l'atac aliat previst
a la regió rural d'Alemanya.
Més tard, el govern alemany va publicar un diari en anglès de 50 pàgines anomenat
"Intriga aliada als Països Baixos",
que detallava l'abast total de la seva cooperació amb els aliats,
explicant per què els alemanys van envair estratègicament els Països Baixos.
La premsa occidental i els historiadors moderns
han mantingut aquestes acusacions en secret per al públic des d'aleshores.
La premsa de propietat jueva, així com els llibres d'història actuals,
en lloc de retratar el Blitz com
la conquesta nazi d'Holanda, Bèlgica i França.
El col·lega de Churchill, Alfred Duff Cooper, va dir:
"Guerra a mort contra tot el poble alemany".
Lord Beaverbrook va escriure a Frank Gannett el desembre de 1938:
"Els jueus van darrere del primer ministre Chamberlain.
Està sent molt assetjat per ells...
Tots els jueus estan en contra d'ell...
Aquí tenen una gran posició a la premsa...
Estic sacsejat. Els jueus poden portar-nos a la guerra
i la seva influència política ens està movent en aquesta direcció".
El 10 de maig de 1940, Chamberlain va dimitir
i Winston Churchill va arribar al poder sense el consentiment del poble.
Churchill va néixer el 30 de novembre de 1874.
a l'aristocràcia de Gran Bretanya.
Es va unir a l'exèrcit i va escriure llibres populars sobre les seves aventures militars.
Churchill era partidari de l'eugenèsia i va introduir una llei de deficiència mental
que requereixen persones amb discapacitat mental
estar confinats a institucions durant tota la seva vida.
Tot i que inicialment volia esterilitzar,
també va introduir el pressupost popular que augmentava els impostos als rics
per finançar programes socials.
Va ajudar a establir el primer salari mínim del seu país
i pensions per als aturats.
Va estar darrere de la Llei d'assegurances nacionals
que proporcionava prestacions per malaltia i atur.
El mateix dia que va arribar al poder,
Churchill va envair la petita i neutral Islàndia
a la invasió amb el nom en clau Operació Fork.
Islàndia era un país neutral, però això no semblava tenir cap importància.
L'ocupació ajudaria a assegurar el control britànic de l'Atlàntic.
Els britànics es van traslladar ràpidament cap a l'interior, desactivant les xarxes de comunicació
i assegurant els llocs d'aterratge.
El govern d'Islàndia va protestar per la violació de la seva neutralitat.
Els agents de la policia islandesa volien aturar la invasió britànica,
però després van decidir no resistir la força britànica superior.
Els EUA pretenien utilitzar Islàndia neutral
com a base d'operacions navals a l'Atlàntic Nord.
En canvi, molts homes d'Islàndia es van oferir voluntaris per lluitar per les Waffen-SS.
El 24 de maig de 1940, a Dunkerque, Hitler va tenir l'oportunitat
per capturar tot l'exèrcit britànic, però va optar per no fer-ho.
En canvi, va emetre l'anomenada ordre d'aturada
i va retardar l'atac durant dos dies, deixant l'hora britànica
per una evacuació caòtica del port de Dunkerque,
esperant que els britànics finalment deposessin les armes
i així podien tenir pau.
Gairebé tothom ho va veure com un gest de pau.
Tota artilleria pesada, tancs i vehicles blindats
van quedar a les costes de França.
El general alemany von Blomberg Fritz va dir respecte a l'ordre d'aturada:
"Llavors, Hitler ens va sorprendre parlant amb admiració de l'Imperi Britànic,
de la necessitat de la seva existència,
i de la civilització que Gran Bretanya havia portat al món.
Va comparar l'Imperi Britànic amb l'Església Catòlica,
dient que tots dos eren elements essencials d'estabilitat al món.
Va dir que tot el que volia de Gran Bretanya
era que hauria de reconèixer la posició d'Alemanya al continent.
El retorn de les colònies d'Alemanya seria desitjable, però no essencial,
i fins i tot s'oferiria per donar suport a la Gran Bretanya amb tropes,
si hauria d'estar involucrada en dificultats en qualsevol lloc".
Churchill estava ara massa borratxo per pronunciar ell mateix discursos.
Tan borratxo, de fet, que va contractar l'actor Norman Shelley,
que va donar veu a Winnie the Pooh per a l'hora dels nens de la BBC per fer-se passar per ell.
Va fer els discursos de ràdio més famosos de la història britànica del segle XX,
suplantant Churchill i enganyant desenes de milions d'oients.
Després de sis setmanes de Blitzkrieg alemanya, París era de Hitler.
Hitler i el mariscal de camp Petain van fer la pau.
L'armistici es va signar en el mateix vagó de ferrocarril
en què Alemanya es va rendir després de la Primera Guerra Mundial.
Un cop acabades les delegacions, Hitler es va tornar a casa a Berlín
on va ser rebut a casa com un heroi nacional.
Una vida al nord de França va transcórrer pacíficament per als civils francesos
durant l'ocupació temporal alemanya de 1940 a 1944.
Les maneres dels ocupants alemanys eren impecables.
Moltes dones franceses fins i tot es van enamorar dels soldats alemanys.
Aquell mateix dia, Hitler a través d'un tercer suec
va presentar a Gran Bretanya una altra oferta de pau.
Els alemanys van contactar amb l'ambaixador britànic a Suècia Victor Mallet,
a través del jutge del Tribunal Suprem de Suècia Ekeberg,
que és conegut per l'assessor legal de Hitler, Ludwig Weissauer.
La nova proposta de pau de Hitler era la següent:
L'Imperi Britànic conserva totes les seves Colònies.
La posició d'Alemanya al continent no serà qüestionada.
Totes les preguntes referents al Mediterrani
i les seves colònies franceses, belgues i holandeses estan obertes a la discussió.
Polònia. Ha d'existir un estat polonès.
Els antics estats txecoslovacs es mantenen independents,
però sota protecció alemanya.
La proposta de pau de Hitler no exigia res a la Gran Bretanya
i implica que els estats actualment ocupats per Alemanya estarien desocupats,
ja que l'ocupació d'Alemanya era només provisional
a causa de la situació de guerra actual.
Però no. A Winston Churchill no li interessava fer la pau.
Aquesta oferta va ser rebutjada.
Gràcies a Churchill, els esforços de pau alemanys a través de Suècia també van fracassar.
A la tarda del 25 de maig de 1940,
Giuseppe Bastianini, ambaixador d'Itàlia a Londres,
va demanar una reunió amb el secretari d'Afers Exteriors britànic, Lord Halifax,
per parlar de la neutralitat d'Itàlia
i el de la mediació italiana entre els aliats i Alemanya.
Bastianini va revelar que el gol de l'italià Benito Mussolini
era negociar un acord, que no fos només en armistici,
però protegiria la pau europea durant el segle.
Halifax va respondre favorablement
i va portar la idea al gabinet de guerra britànic,
on va resumir la seva trobada amb Bastianini
i va instar els seus col·legues a considerar la mediació italiana.
De nou, Churchill no voldria res d'això,
ja que no li interessava fer les paus.
Churchill no va considerar ni una sola vegada l'oferta de Mussolini
mediar la pau entre Gran Bretanya i Alemanya.
L'assumpte finalment va morir.
Gràcies a Churchill, les ofertes de pau alemanyes via Itàlia també van fracassar.
En lloc d'acceptar qualsevol oferta de pau,
Churchill va respondre espantant el poble britànic
amb històries que fan por d'un proper atac amb gas alemany.
Un mes després que Anglaterra va evacuar Dunkerque
i la victòria de l'Eix contra França,
Hitler va estendre la mà una darrera vegada
per acabar amb el vessament de sang sense sentit.
Vaig tenir ocasió de parlar amb ell sense cap altra companyia...
i li vaig dir que tindrem l'oportunitat d'atacar Londres
i Londres està cobert per la boira i podem volar amb tot el que tenim disponible,
(?) 52, com vam fer a Basilea,
i va dir: "Para, para. No vull escoltar això.
Tot l'atac a Anglaterra va en contra de la meva opinió, en contra de la meva voluntat.
M'agradaria poder aturar-ho.
La població anglesa és de classe tan alta
i són molt semblants als alemanys.
Odio lluitar contra Anglaterra".
El juny de 1940, Hitler va deixar caure fullets de pau sobre Londres:
"En aquesta hora, sento que és el meu deure davant la meva pròpia consciència
per apel·lar una vegada més a la raó i al sentit comú
tant a la Gran Bretanya com a altres llocs.
No veig cap raó perquè aquesta guerra hagi de continuar.
Em fa pena pensar en els sacrificis que reclamarà.
M'agradaria evitar-los".
Pamflets i discursos on Hitler va oferir una proposta de pau
després que les propostes de pau no eren suficients.
Churchill i els seus consellers jueus volien la guerra.
Hitler també va mantenir una estreta correspondència amb Mahatma Gandhi entre 1939 i 1940
i tots dos intenten recuperar les potències aliades i evitar una guerra.
Gandhi era un amic sincer de Hitler.
Tots dos estaven alineats en moltes qüestions.
Tots dos venien d'una posició humanitària
i va reconèixer la força maligna contra la qual es van enfrontar.
Gandhi sabia que Hitler seria l'última esperança de pau al món.
"Estimat amic... No tenim cap dubte de la teva valentia
o devoció a la teva pàtria,
ni creiem que sou el monstre descrit pels vostres oponents".
Coneixeu les meves propostes a Anglaterra.
Totes les meves ambicions eren entrar en un sincer
i relació amistosa amb el poble britànic.
BATALLA DE BRETAGNA
Adolf Hitler mai havia desitjat cap guerra contra el Regne Unit
i va continuar enviant generoses ofertes de pau.
A l'espera d'una resposta de Gran Bretanya, els alemanys es van mantenir passius.
Fins i tot hi va haver un gran moviment per la pau a l'estiu de 1940 a Gran Bretanya.
Les repetides concentracions per la pau van tenir lloc just davant de les finestres de Churchill.
Aquells dies, les manifestacions podien marxar pel carrer Downing amunt
número 10 i parar-se fora de la finestra de Churchill i cridar i dir
"Estem cansats de la teva guerra, volem la pau".
I va passar, les repetides manifestacions fora de les seves finestres.
Churchill es va adonar que necessitava un pretext per destruir Alemanya,
perquè Hitler no volia iniciar cap bombardeig a Londres.
No hi havia cap altra manera que Churchill pogués conduir els nord-americans a la guerra,
tret que pogués provocar a Hitler perquè ho fes.
Churchill va explicar les seves intencions a Joe Kennedy,
l'ambaixador nord-americà, pare del difunt president:
"Vull que els alemanys comencin a bombardejar Londres el més aviat possible,
perquè això portarà els nord-americans a la guerra, i sobretot,
posarà fi a aquest moviment de pau incòmode i incòmode
això està en marxa al meu propi gabinet i entre la població britànica".
S'ha demostrat que era Churchill, no Hitler,
que va iniciar el bombardeig de civils.
Segons la Convenció de Ginebra, va ser un crim de guerra important bombardejar civils,
però Churchill va ordenar deliberadament a la RAF que ho fes igualment.
El període tranquil de la falsa guerra va acabar l'11 de maig de 1940,
l'endemà que Churchill esdevingués primer ministre.
Quan va desencadenar immediatament la guerra aèria a les ciutats alemanyes,
començant per Friburg,
la Royal Air Force britànica va rebre l'ordre de bombardejar zones civils.
L'endemà, va llançar els seus primers atacs contra objectius de transport
a la vall industrial alemanya del Ruhr, inclosa Colònia.
Durant el maig, Mönchengladbach, Gelsenkirchen, Hamburg, Bremen,
Essen, Duisburg, Düsseldorf i Hannover van ser atacats.
Al juny es van fer atacs a Dortmund, Mannheim, Frankfurt i Bochum.
El 3 de juliol de 1940, els vaixells de guerra britànics van atacar unitats navals franceses
a la ciutat portuària nord-africana d'Orà per no caure en mans alemanyes.
Churchill havia indicat clarament que no volia la pau.
Churchill va ordenar incursions a Berlín,
que va continuar durant els següents 7 o 10 dies.
Hitler no va respondre.
Ni a la primera incursió, ni a la segona, ni a la tercera ni a la quarta.
Tot i així, cada cop està més enfadat.
El 4 de setembre, Hitler va fer un famós discurs al Sportspalast.
(?) horda més gran, desenes de milers, un públic escollit.
Va fer un discurs en què va dir aquest boig a Londres:
ara està intentant provocar-nos si ho decidim, (?)
si deixa caure 10 tones de bombes, tornem enrere i llencem 100.
Si llança 100 tones de bombes sobre els nostres pobles,
Puc tornar enrere i deixar caure milers de tones, i un dia ho faré, un dia...
Si vénen i la destrueixen, per dir, poden destruir les nostres ciutats, va dir:
"Esborraré les seves � ausradieren � esborraré les seves ciutats".
Discurs molt famós.
Això és el que Churchill esperava...
L'endemà, el 5 de setembre, hi va haver una incursió massiva a Berlín.
Finalment, el 6 de setembre, a plena llum del dia aquella tarda,
l'Anglaterra... la població de Londres podia escoltar la trepitjada
dels bombarders alemanys que s'acosten a les ciutats...
I aquella tarda del 6 de setembre de 1940, l'inici del Blitz,
6.000 londinencs van morir i van resultar ferits i ferits en aquella zona.
El que Churchill volia. És el contrari del que volia Hitler.
Ara Churchill l'havia enganyat per tal que mai no volia fer.
Com a resultat de la provocació deliberada de Churchill,
un Hitler furiós finalment va prendre represàlies i va començar a bombardejar els molls de Londres,
l'East End de Londres. Finalment, la ciutat de Londres
i el West End els dies 6 i 7 de novembre de 1940.
El setembre de 1940, 7.000 londinencs van morir en l'atemptat.
El 16 de setembre de 1940, per ordre de Winston Churchill,
els britànics van llançar 100.000 bombes d'alt explosiu
i 14.000 bombes disparades en els primers atemptats terroristes deliberats
dels districtes civils de Mannheim.
El diputat de Führer, Rudolf Hess, va ser la mà dreta de Hitler i amic de molt de temps.
Va ser el segon al comandament d'Alemanya.
Va ser el tipus que va escriure el dictat per al 'Mein Kampf' de Hitler.
El 1940, Hitler va demanar a Hess que es posà en contacte amb els seus amics anglesos
i dir-los a ells o a qualsevol votant que Alemanya només buscava la pau.
Li diu en privat a Rudolf Hess:
"Tens aquests amics teus aristocràtics a Anglaterra dels quals sempre parles.
No pots contactar-los d'alguna manera?
Digues-los que no volem res dels britànics,
que només volem la pau (?) acabar amb la guerra.
No pots fer arribar aquest missatge als britànics d'alguna manera?
Tens aquests contactes allà?" Però Hitler va dir això a Rudolph Hess:
"Tens aquests amics a Gran Bretanya, ara segur que pots contactar-los.
Digues als britànics que no volem res".
La seva oferta de pau va ser la següent:
Hitler estarà preparat per retirar les tropes de França,
els Països Baixos, Bèlgica, Polònia i fins i tot Txecoslovàquia.
També volia l'acord de Gran Bretanya
tenir mà lliure a Orient per vèncer el comunisme.
També volia recuperar les antigues zones alemanyes.
A més, Hitler va oferir que la Wehrmacht alemanya
protegiria l'Imperi Britànic si mai l'amenaçava algun enemic.
El maig de 1941, Hess va fer una missió en solitari
amb el seu Messerschmitt Bf 110 sobre Escòcia.
En un moment en què Alemanya guanyava la guerra,
va sortir en paracaigudes per portar una altra oferta de pau a Gran Bretanya.
Hess parlava anglès amb fluïdesa i va intentar trobar-se
amb el que creia que eren activistes britànics per la pau
i vincular-se amb el duc de Hamilton,
amb qui Hess s'ha fet amic abans als Jocs Olímpics de Berlín de 1936.
Volia convèncer el seu amic britànic del sincer desig de pau d'Alemanya.
En canvi, va caure a les mans de Churchill i va ser arrestat.
Winston Churchill, per descomptat,
es va negar a acceptar l'acord de pau de Hitler ofert per Hess.
Churchill, en canvi, el va empresonar de per vida
i va acabar amb la desesperada missió de pau de Hess.
Churchill va rebutjar totes les ofertes de pau i les va mantenir fora del públic.
Hess va ser mantingut en aïllament durant la guerra,
per ordre de Churchill d'amagar qui era el veritable belicista de la guerra.
Els documents secrets del govern van revelar que els britànics
va rebre més de dues dotzenes d'ofertes de pau entre 1939 i 1941.
Sobretot el setembre de 1939, octubre de 1939,
Juliol de 1940, després de la caiguda de França, gener de 1941, etc.
Les ofertes de pau van caure en oïdes sordes, ja que Churchill no voldria res.
En canvi, continuaria fent tot el possible per arrossegar els EUA a la guerra.
Els belicistes trobarien altres mitjans per continuar la guerra. DECLARA LA GUERRA A HITLER I REFUGA DOZENES D'OFERTES DE PAU
Evidentment, estava molt trist, perquè ho havia fet tot per evitar la guerra.
Recentment Sven Hedin va publicar un llibre en el qual
gratificant ara cita una paraula per a la meva oferta als polonesos
que es transmetia aleshores a través de l'anglès.
He de dir que realment vaig sentir un calfred
quan vaig tornar a llegir aquesta oferta recentment.
Pel que ara sé des de llavors,
perquè si en el seu moment s'hagués acceptat aquesta oferta,
aleshores Danzig seria alemany, segur,
però per la resta, tot hauria recordat com era,
ens haguéssim dedicat a les nostres tasques socials, hauríem treballat,
hauríem embellit les nostres ciutats, hauríem construït habitatges,
hauríem posat ordre als nostres camins, hauríem establert escoles.
Hauríem construït un autèntic estat nacionalsocialista.
I ara ha arribat a la guerra.
Aquí he fet tot el que estava al meu poder.
Tot el que un home podria fer,
gairebé fins al punt de l'autoaviació per evitar-ho.
Vaig fer una oferta per oferir als anglesos.
Vaig consultar amb els seus diplomàtics aquí i els vaig suplicar que fossin raonables.
Però no es podia fer res.
Volien la guerra i no van fer cap esforç per dissimular-la.
Fa set anys que Churchill ha estat declarant: "Vull la guerra!"
Lamento que aquests pobles hagin de lluitar entre ells,
a qui tant volia reunir.
F�hrer... Adolf Hitler.
"Per què no podem contraatacar!? Per què hem de prendre això?"
Durant anys vaig haver d'obligar-los repetidament a ser legals.
Però no creieu que no em fa sentir el cor
com esclatar d'ira quan sento parlar d'aquests atacs aeris.
Ja saps que feia mesos que no feia aquestes coses.
No vaig permetre que es llancés ni una bomba sobre la ciutat de París.
Abans d'atacar Varsòvia, vaig demanar la rendició cinc vegades,
Sempre em van negar.
Vaig demanar que almenys les dones i els nens fossin enviats.
Ni tan sols l'oficial que portava la bandera de treva va ser rebut.
Tot va ser rebutjat, i només llavors vaig decidir
fer el que està permès per tota llei de guerra.
Quan els anglesos van començar a llançar les seves bombes,
Vaig esperar tres mesos i mig i no vaig fer res.
Vaig esperar pensant simplement que potser encara tornarien en raó.
Va resultar diferent.
Creieu-me, avui no és diferent.
I ara el meu Volksgenossen aquests sacrificis (són) durs per a l'individu;
per la dona que va perdre el seu marit i amb ell la cosa més estimada que posseeix;
i el mateix passa amb el nen que ha perdut el pare.
La mare que va perdre el seu fill,
o la núvia o l'amant que havia de deixar-se anar, per no tornar-los a veure mai més.
Tots ells han fet grans sacrificis.
Que cada alemany s'adoni que el sacrifici d'aquests homes val la pena
ni més ni menys que el que un altre home podria haver de fer en el futur.
El sacrifici de la dona que va tenir un fill per aquesta nació
és igual a la de l'home que defensa la seva nació.
Incomptables milions van caure al camp de batalla per això, el nostre poble alemany,
al llarg dels segles, fins i tot dels mil·lennis.
Milions d'altres han vessat la seva sang per això.
He allargat la mà sovint, en va.
Volien aquesta lluita; ara el tindran.
El Volk alemany viurà aquesta lluita fins al final.
El Volk alemany vol tenir la pau finalment.
Vol una pau que li permeti funcionar i que no ho permeti
canalles internacionals per agitar entre altres pobles contra nosaltres.
Aquests són els animals que fan fortuna amb la guerra.
No tinc cap motiu per fer la guerra per consideracions materials.
Per a nosaltres, no és més que una empresa trista; ens roba, el Volk alemany
i tota la comunitat, de tant temps i força humana.
No tinc cap existència en la indústria de l'armament.
No guanyo res en aquesta lluita.
Seria feliç si poguéssim tornar a treballar com abans treballava per al meu Volk.
Però aquests criminals de guerra internacionals
al mateix temps són els grans venedors de mercat negre de la indústria de l'armament.
Són els propietaris de les fàbriques, ells fan el negoci.
Són les mateixes persones que teníem aquí a Alemanya abans.
No vull fer la guerra,
però si m'obliguen, ho faré fins al darrer alè.
Ho puc fer avui perquè sé que tot el Volk alemany està darrere meu.
Quan acabi aquesta guerra, Alemanya començarà una gran empresa.
Un crit de "Alça't" ressonarà per les terres alemanyes!
Aleshores el Volk alemany...
abandonarà la producció de canons
i començarà els treballs de pau i el treball de reconstrucció per als milions de masses!
LA CLICA INTERNACIONAL
El 1933, en el seu primer mandat,
El president Franklin Roosevelt va normalitzar les relacions amb els comunistes
i la Unió Soviètica va rebre el reconeixement diplomàtic.
El jueu William Christian Bullitt
va ser el primer ambaixador dels EUA al govern.
Bullitt va ser posteriorment reassignat com a ambaixador a França.
El francmaçó de grau 32, el president Franklin Roosevelt,
va suggerir afegir l'ull que tot ho veu i la piràmide al bitllet d'un dòlar.
Roosevelt també va elogiar obertament el comunisme.
"Rússia està molt millor i el món està més segur amb Rússia
sota el comunisme que sota els tsars. Stalin és un gran líder".
Per ordre del Sistema de la Reserva Federal i els seus propietaris privats,
el 5 d'abril de 1933, Franklin D. Roosevelt va emetre l'ordre presidencial 6102,
que obligava a tots els nord-americans a lliurar totes les monedes d'or, lingots d'or
i certificats d'or al seu Banc de la Reserva Federal local.
Qualsevol infractor seria multat de fins a 10.000 dòlars,
empresonat fins a deu anys o ambdós per infringir deliberadament aquesta ordre.
Des de llavors, cada ciutadà nord-americà està en deute des del seu naixement
i és propietat del Sistema de la Reserva Federal de propietat privada.
1933, i aquell va ser l'any, al novembre, quan llavors Franklin Roosevelt
en el seu primer mandat, va reconèixer la Unió Soviètica, va normalitzar les relacions.
Bé, això ja estava en marxa.
Ja teníem la infiltració que començava dirigida sovièticament,
dirigit per un partit comunista.
I el que vaig descobrir en un moment determinat de la meva investigació va ser que,
per perpetuar aquesta aliança,
per continuar les relacions amb la Unió Soviètica,
que es va convertir realment en una obsessió dels governs nord-americans a partir d'aquell dia,
el govern nord-americà va haver d'aprendre a mentir a la gent
i digueu-nos mentides sobre el comunisme, digueu-nos mentides sobre Stalin,
digueu-nos mentides sobre la Unió Soviètica.
Malcolm Muggeridge va arribar a l'URSS el 1932.
Va ser un dels pocs periodistes
per informar de les condicions reals al camp.
Per cada article sobre la fam que va aparèixer,
dos es van publicar negant la seva existència.
Muggeridge recorda el corresponsal més influent de Moscou
era Walter Duranty, el periodista guanyador del premi Pulitzer
per al New York Times.
El New York Times és de propietat jueva i durant el primer i segon Holodomor
el seu propietari i editor va ser el jueu Adolph Ochs.
Duranty també es va casar amb la jueva Jane Cheron poc després del primer Holodomor.
No era el més gran??? entre els periodistes de Moscou,
però era el més gran??? de qualsevol periodista que hagi conegut
en 15 anys de periodisme.
I ens solia preguntar si, de fet,
les autoritats no tenien cap mena de control sobre ell,
perquè va jugar tan completament el seu joc.
Així ho afirmava el periodista Joseph Alsop
"Duranty va ser un gran agent de la KGB i va mentir com un soldat".
Quan es tractava de la fam, la Gran Fam a Ucraïna,
va ser llavors quan el seu reportatge va ser especialment vergonyós,
perquè va negar que hi hagués fam.
En realitat, els soviètics concedeixen a Duranty permís per fer una gira per Ucraïna sense escolta.
A The Times informa que tot el que es parla ara de fam és ridícul.
No obstant això, van revelar documents del Ministeri d'Afers Exteriors britànic
que en converses privades a l'ambaixada britànica,
Duranty va dir que fins a 10 milions de persones havien mort.
Quan discutien la qüestió del reconeixement de la Unió Soviètica,
el govern dels Estats Units reconeix la Unió Soviètica,
els articles de Duranty eren considerats com a proves molt valuoses
al costat del reconeixement.
Duranty va estar present durant el Terror Roig que va culminar amb una fam forçada a Rússia,
el primer Holodomor 1921-23 i també el 2n Holodomor 1932-33.
No obstant això, el govern nord-americà ocupat pels sionistes estava impacient per acceptar la seva narració
per reconèixer el règim assassí jueu bolxevic.
I crec que, d'alguna manera, aquí és on veiem l'augment de la doble moral.
Crec que també veiem l'augment del relativisme moral,
el relativisme cultural, aquests mals que veiem avui a la nostra cultura,
Crec que tenen les seves arrels en aquesta relació i, per tant, començaria per...
amb aquest principi, perquè crec que era tan important.
16 de novembre de 1933, dia que vam reconèixer la Unió Soviètica.
Això era molt estrany,
donat el registre de l'arribada del govern bolxevic.
Pel que fa al nombre de cadàvers, en aquells primers anys revolucionaris,
el soviètic, la nova policia secreta bolxevic
executat sense judici més de 1000 persones al mes.
Més tard, a la dècada de 1930,
Stalin estava matant desenes de milers de persones al mes,
i tanmateix els Estats Units es van precipitar a l'aliança,
es va precipitar a reconèixer el govern soviètic sota Roosevelt,
durant la Segona Guerra Mundial, es va precipitar en aquesta aliança.
Tant el govern britànic com el nord-americà
estaven fortament infiltrats pels jueus líders comunistes i els infiltrats soviètics.
Els líders polítics tant a Gran Bretanya com als Estats Units
estaven sota la influència dominant d'una cinquena columna comunista.
Tant Roosevelt com Churchill s'havien envoltat de consellers jueus
i confiaven en els diners jueus per donar suport a les seves campanyes per al càrrec.
Els jueus, per tant, tenien el control total de l'opinió pública als dos països.
Més tard ens vam assabentar, vam confirmar, després de l'obertura dels arxius
sobre la dissolució de la Unió Soviètica el 1991,
després vam aprendre moltes d'aquestes
alts funcionaris del govern dels Estats Units
treballaven per a Stalin, eren agents soviètics.
Alguns dels jueus comunistes que s'havien infiltrat al govern dels EUA
Al voltant de Roosevelt incloïa: Bernard Baruch, Felix Frankfurter,
David Lilienthal, David Niles, Louis Brandeis, Samuel Rosenman,
Henry Morgenthau Jr., Benjamin Cohen, el rabí Stephen Wise, Francis Perkins,
Sidney Hillman, Herbert H. Lehman, Jessie Strauss, Harold Laski,
Charles Wyzanski, Samuel Untermeyer, Edward Filene, David Dubinsky,
Mordecai Ezekiel, Abe Fortas, Isador Lubin, Harry Dexter White,
David Weintraub, Nathan Silvermaster, Harold Glasser, Irving Caplet,
Salman Adler, Benjamin Cardozo, Anna Rosenberg,
i molts altres.
Aquests jueus de tendència comunista funcionaven bàsicament
com a agents de la Unió Soviètica dins del govern nord-americà.
Com va assenyalar la historiadora jueva Lucy Dawidowicz:
"El mateix Roosevelt va portar al seu cercle immediat
més jueus que qualsevol altre president abans o després d'ell".
Winston Churchill no era millor ell mateix.
La mare de Churchill era jueva i
això s'ha informat en un diari de Jerusalem, crec que fa uns mesos.
Òbviament estic investigant això, que ella tenia
Sang jueva a la seva línia materna.
Molt interessant de veritat. No crec que Churchill fos conscient d'aquest fet.
No ho va esmentar mai,
però el que és interessant en els seus vincles amb la comunitat jueva,
que entraré aquí amb una mica de detall...
les dues àrees bàsiques d'interès a tenir en compte en la carrera de Churchill,
el període en què va estar a l'anomenat desert,
quan va dimitir del gabinet de Stanley Baldwin com a ministre,
i durant els següents 10 anys fins al 1939, va estar fora del càrrec.
Fora de qualsevol oficina. Només era membre del parlament.
Així que tot el que tenia era el seu sou com a diputat
i els seus guanys més aviat lamentables com a periodista,
però d'alguna manera aconsegueix mantenir una enorme finca rural,
que va costar una suma molt gran de diners per mantenir amb tots els jardiners
i les guarderies i les mainaderes i les cuineres i les mestresses,
i tota la resta. Tenia una plantilla privada de vegades de 20 o 30 persones.
Tots recolzats pel seu sou com a membre del Parlament,
que en aquell moment era de 500 lliures anuals. 750 dòlars anuals.
o 2.000 dòlars en realitat, perquè en aquell moment crec que eren 4 dòlars per lliura.
Com ho va fer? Bé, la resposta és que a partir de 1936,
va ser finançat per un petit grup de pressió secret anomenat 'The Focus'.
No trobareu gaire referència a "The Focus" als llibres d'història,
però certament existia i hi ha diversos fitxers
dels articles privats de Churchill relacionats amb 'The Focus'...
'The Focus' era un grup de potser 30 o 40 industrials britànics líders
i banquers i antics polítics
qui va decidir que Churchill valia la pena mantenir-se a flote...
i el van finançar.
No tots eren jueus, eren principalment jueus,
però també són socialistes d'esquerres
i els diputats conservadors d'esquerres,
que tots van decidir mantenir-lo a flote.
El juliol de 1936, l'aleshores president dels britànics...
de la Shell Petroleum Company
va escriure un xec per a Churchill de l'ordre de 40.000 lliures,
que en els nostres dies els diners seria probablement d'uns 700.000 dòlars...
i li va donar com a regal.
Era jueu.
Va ser un regal jueu per a Churchill
i la intenció era que Churchill... el van comprar.
A partir d'aquell moment es va convertir en el "Pied Piper (of Hamelin)".
I el que paga el flautista crida la melodia.
Si observeu els fets tal com van succeir realment fins al 1936,
amb prou feines va fer menció a Alemanya en els seus discursos i escrits.
Altres coses eren més importants.
A partir de 1936 va començar a tocar el tambor antinazi, antialemany...
i en aquell moment hi havia un gran sentiment pro-alemany a Gran Bretanya,
com a testimoni, el comportament del duc de Windsor... el rei.
El rei Eduard...
El rei Eduard VIII, que va governar durant poc menys d'un any,
després de la mort del seu pare, era molt pro-alemany i pro-Hitler i en realitat...
es va portar molt bé amb Adolf Hitler quan va visitar Alemanya més tard el 1937.
Es va veure obligat a abdicar pel mateix lobby,
però va ser aquest lobby el que finança Churchill a partir de 1936
i que finalment va maniobrar i dissenyar
la seva introducció al gabinet el 1939...
i finalment la seva presa de possessió com a primer ministre el 1940.
Va fer una guerra...
que la Gran Bretanya no tenia cap interès real.
Això ho he dit repetidament.
Qualsevol percepció lògica de la Segona Guerra Mundial ara, mirant enrere després de 50 anys,
crits al cel alt...
quan veiem clarament que hauríem d'haver dit...
hauríem d'haver dit als polonesos l'any 1939:
"Tens un problema amb els alemanys, resol-ho tu mateix".
Hauríem d'haver dit als jueus:
"Tens un problema amb els nazis, resol-ho tu mateix".
No és cap preocupació de Gran Bretanya i de l'Imperi Britànic.
Tenim altres peixos per fregir. Això és el que hauríem d'haver dit.
Churchill, malauradament, estava en deute amb aquesta gent
i no tenia alternativa.
Així doncs, l'any 1940, quan ens van proposar una opció
d'acceptar l'oferta de pau molt generosa que se'ns va fer,
que s'amaga als llibres d'història,
pels alemanys, o lluitant a partir d'una guerra totalment sense sentit,
Churchill va prendre el gir equivocat i va fer fallida Gran Bretanya
i va arruïnar l'Imperi Britànic.
Ho vaig dir per primera vegada al meu llibre "La guerra de Churchill" l'any 1987,
i ara cinc historiadors importants més que van dir el mateix.
Aquesta s'ha conegut ara com la línia revisionista de la història
a la Segona Guerra Mundial, i sóc jo qui realment va obrir aquest camí,
fent que la gent pensi l'impensable,
mirant la ruta alternativa que podríem haver fet l'any 1940.
El 1941, només per acabar amb això, esdevé molt interessant,
perquè els papers de Weizmann, que són els de Chaim Weizmann,
que va ser el primer president de l'Estat d'Israel.
I va ser el líder del moviment sionista internacional
durant tota la Segona Guerra Mundial.
Els arxius de Weizmann, amb tonta o sàvia,
em va donar accés complet a tota la correspondència de Weizmann amb Churchill.
I als arxius de Weizmann, tota la correspondència de Churchill amb Weizmann
durant els anys de la guerra i abans de la (?) Guerra Mundial,
i totes les seves notes sobre les seves reunions amb Churchill.
Només esmentaré una d'aquestes cartes aquí.
És una carta escrita per Chaim Weizmann, el líder del moviment sionista...
en aquell moment vivia als Estats Units, a Winston Churchill el setembre de 1941,
tres mesos abans de Pearl Harbor,
quan Churchill intenta frenèticament fer entrar els Estats Units a la seva guerra,
perquè aquesta és la seva única salvació.
I Weizmann escriu a Churchill una carta en la qual diu
"Senyor primer ministre, tret que ens concedeixi el que volem,
que és la creació d'un exèrcit jueu a l'Orient Mitjà,
amb el nostre propi arsenal i les nostres pròpies armes,
i el nostre propi uniforme i la nostra pròpia bandera,
tret que ens concedeixis el que volem,
llavors no ens guanyaràs.
I deixa'm dir-te què farem si ens concedeixes el que volem.
Si ens concedeixes els nostres desitjos,
aleshores actuarem en nom vostre als Estats Units.
I recordeu, senyor Churchill", escriu a la seva carta, "recordeu...
som l'únic bloc unificat poderós dels Estats Units
que recolza fermament la causa britànica en aquesta guerra, setembre de 1941.
Tots els altres són bàsicament aïllacionistes.
Som l'únic grup ètnic unificat que recolza fermament la causa britànica.
Som les úniques persones que estem en condicions de portar els EUA a aquesta guerra.
Ho vam fer a l'última guerra i ho podem tornar a fer".
Churchill es va convertir en el líder gentil d'aquest grup secret.
Els jueus comunistes i sionistes al voltant de Churchill incloïen Sir Robert Mond,
Sir Robert Waley Cohen i Bernard Baruch.
Tant Roosevelt com Churchill es van convertir en els líders gentils
en la guerra internacional dels jueus contra Alemanya.
El primer ministre britànic, Neville Chamberlain,
va dir a l'ambaixador dels Estats Units a Gran Bretanya, Joseph P. Kennedy, que:
"Els jueus d'Amèrica i del món havien forçat Anglaterra a la guerra".
La revista jueva Sentinel of Chicago, el 8 d'octubre de 1940, va dir:
“Quan els nacionalsocialistes i els seus amics ploren o xiuxiuegen
que aquesta guerra és provocada pels jueus, tenen tota la raó".
Churchill va sortir de Londres per reunir-se amb Roosevelt per a una conferència al Quebec
a finals de l'estiu de 1943.
Un periodista va preguntar si tenien previst oferir condicions de pau a Alemanya.
Churchill va respondre ràpidament:
"Cel, no. Acceptarien immediatament".
De nou, en una carta de 1944 al seu aliat,
l'assassinat massiu del bolxevic Joe Stalin,
Churchill confirma la innegable realitat de les generoses propostes de pau de Hitler.
"Mai no hem pensat en la pau,
ni tan sols aquell any en què estàvem completament aïllats
i podria haver fet la pau sense perjudici greu per a l'Imperi Britànic,
i àmpliament al vostre cost.
Per què hem de pensar-hi ara,
quan s'acosta la victòria per a nosaltres?"
SÍ, ALEMANYA ERA LLEVRES UNA DEMOCRÀCIA, DAVANT NOSALTRES
I ENS HEM PICAT ESPREMIT I ASSECAT
NO...
QUÈ SIGNIFICA LA DEMOCRÀCIA O L'ESTAT AUTORITARI PER A AQUESTES HIENAS INTERNACIONALS?
NO els importa gens! NOMÉS LES INTERESA UNA COSA
ESTÀS DISPOSTAT A SER SAQUEJAT?
SÍ O NO?
ETS PROU ESTÚPI PER CALDAR EL PROCÉS?
SÍ O NO?
I, QUAN UNA DEMOCRÀCIA ÉS PROU ESTÚPIDA
NO AIXAR-SE, LLAVORS ESTÀ BÉ!
PERÒ QUAN UN ESTAT AUTORITARI DECLARA
"JA NO SAQUES LA NOSTRA GENT...
"NI DES DE DINS NI DE FORA! LLAVORS AIXÒ ÉS DALLENT".
EN REALITAT, ELS DINERS DOMINEN EN AQUESTS PAÏSOS
PARLEN DE LLIBERTAT DE PREMSA,
QUAN DE fet, TOTS AQUESTS DIARI TENEN UN PROPIETARI
I EL PROPIETARI ÉS, EN TOTS ELS CAS, EL PATROCINADOR (MITJÀ DE MITJANA)
AQUESTA PREMSA LLAVORS DONA L'OPINIÓ PÚBLICA
AQUESTS PARTITS POLÍTICS NO TENEN RES DIFERÈNCIES
COM AMB NOSALTRES
JA CONEIXES ELS VELLS PARTIS POLÍTICS
EREN TOTS IGUALS
LLAVORS LA GENT HA DE PENSAR QUE SOBRETOT EN AQUESTS PAÏSOS
DE LLIBERTAT I RIQUESA...
HA D'EXISTIR UNA VIDA MOLT CONFORTABLE PER A LA SEVA GENT
PERÒ ÉS EL CAS AL CONTRAR
EN AQUESTS PAÏSOS, A LES anomenades "DEMOCRÀCIES"
LA PERSONA NO ÉS EN RESUM EL PRINCIPAL FOCAL D'ATENCIÓ
EL QUE REALMENTE IMPORTA
ÉS L'EXISTÈNCIA D'AQUEST GRUP DE "DEMOCRÀCIAS"
ÉS, L'EXISTÈNCIA D'UNS CENTS
DE GEGANTS CAPITALISTES
QUI SÓN PROPIETATS DE TOTES LES FÀBRIQUES I ACCIONS
I QUI, EN FINALITAT, DIRIGEIX EL POBLE
NO LES INTERESA GENS LA GRAN MASSA DE GENT
jueus!
SÓN ELS ÚNICS
A QUI ES PODEN DIRIGER-SE COM A ELEMENTS INTERNACIONALS
PERQUÈ FAN ELS NEGOCIS A TOTS ELS NEGOCIS
ÉS UNA PETITA CLICA INTERNACIONAL SENSE ARRELS
AIXÒ ÉS POSAR EL POBLE UN EN CONTRA DE L'ALTRE,
ALLÒ NO VOL QUE TINGUEN PAU
ENS PODEN SUPRIMIR!
ENS PODEN MATAR, SI VOS AGRADA!
PERÒ NO CAPITULAREM!
AQUESTS JUEUS ENS RIIENEN
VAN PENSAR QUE ERA UNA BROMA
JA NO ESTAN RIU
AVUI S'ADONEN DE LA GRAVITAT DE LA SITUACIÓ.
VA SER UNA LLUITA
ESPECIALMENT CONTRA LES PERSONES QUE...
... Semblava TENIR UN PODER OMNIPOTENT A LA NOSTRA NACIÓ
LA LLUITA CONTRA ELS JUEUS
UN PODER SATÀNIC
S'havia apoderat de tot el nostre país
QUI HAVIA POGUT AGREGAR POSICIONS CLAU DE LA NOSTRA VIDA INTEL·LECTUAL I ESPIRITUAL
PERÒ TAMBÉ DE LA VIDA POLÍTICA I ECONÒMICA
I DES D'AQUESTES POSICIONS CLAU VAN PODER CONTROLAR I SUPERVISAR TOTA LA NACIÓ
AQUEST PODER TENIA, AL MATEIX TEMPS
LA INFLUÈNCIA PER PERSECUTAR FINS I tot AMB LA LLEI
ELS QUE VAN LLUITAR CONTRA AQUEST PODER
I QUI ESTAVA DISPOSAT A OFERIR RESISTÈNCIA EN OPOSICIÓ A L'AVANT
EL TOTPODEROSS JUEU ENS DECLARA, AIXÍ, LA GUERRA A NOSALTRES
I QUÈ HEM ACONSEGUIT EN AQUESTS ANYS! FINS AL 1939
L'ENVEJA VA CREIXER DE LA MATEIXA MANERA
ELS MATEIXOS HOMMES QUE LLEVOR VA FER ALEMANYA A LA PRIMERA GUERRA MUNDIAL
EL "MR CHURCHILL" VA COMENÇAR IMMEDIATAMENT A AGITAR-SE
EL "MR EDEN"
I DESPRÉS, per descomptat, ELS JEUS, AMB HORE BELISHA A L'AVANT
VA COMENÇAR LA CAMPANYA DE LA FUNCIA
ANY A ANY...
VAN DIR: "SÍ, S'ESTAT ARMAR"
SÍ, SEMPRE HO HE FET
TAMBÉ EM HA PREGUNTAT ABANS
PER QUÈ TENIU EL SA...
...SI VOLS PAU?
PER QUÈ VA CREAR LES SS?
... QUAN, TOMATÒ, L'ÚNIC QUE VOLEU ÉS LA FRATERNITAT?
PERQUÈ HI HA GENT QUE NO HO VOL!
I JO ELS VA VOLER MOSTRAR
QUE JO ESTAVA PREPARAT PER L'ALTRE CAS
LA POSSESSIÓ MÉS PRECIOSA QUE TENIU AL MÓN...
ÉS LA TEVA GENT...
I PER AQUESTA GENT...
I pel bé d'aquest poble...
LLUITAREM I LLUITAREM!
I MAI AFLIXIR!
I NO CANSAR MAI!
I NO PERDIS MAI EL CORATGE!
I NO DESESPEREU MAI!