IUDEA DECLARE RĂZBOI GERMANIEI
În 1932, Bernard Lecache, președintele Ligii Evreiești Mondiale, a spus:
„Germania este inamicul nostru public numărul unu.
Scopul nostru este să declarăm război fără milă împotriva ei”.
În martie 1933, înainte ca germanii să fi promulgat vreo lege anti-evreiască
și înainte să fi avut loc vreo ostilitate împotriva evreilor,
liderii evrei din întreaga lume au emis oficial
o declarație de război împotriva Germaniei.
A început un boicot evreiesc la nivel mondial al mărfurilor germane.
20.000 de evrei au protestat la Primăria din New York.
Mitinguri și boicoturi au fost îndreptate împotriva mărfurilor germane.
Samuel Untermeyer, vorbind în numele evreilor internaționali,
a declarat război Germaniei cu un boicot economic.
Prima pagină a London Daily Express din 24 martie avea un titlu:
„IUDEA DECLARE RĂZBOI GERMANIEI”.
Liderii evrei au fost citați că au cerut a
război sfânt împotriva poporului german:
„Angrosist evreu va părăsi casa lui, bancherul, bursa lui de valori,
negustorul, afacerea lui și cerșetorul coliba lui umilă,
pentru a se alătura războiului sfânt împotriva poporului lui Hitler...”
„The Express” a spus că Germania se confruntă acum
cu un boicot internațional al comerțului, finanțelor și industriei sale.
La Londra, New York, Paris și Varșovia,
Oamenii de afaceri evrei sunt uniți pentru a merge într-o cruciadă economică.
În august 1933, Samuel Untermeyer a vorbit despre o anihilare planificată
și exterminarea evreilor în curs și, de asemenea, despre un război
care trebuie purtat împotriva Germaniei pentru a o opri.
Într-o emisiune radio isterica, Untermeyer a chemat la evrei
să distrugă Germania într-un război sacru
denunţându-i pe germani drept fiare crude, sălbatice şi ingrati.
Untermeyer a susținut că germanii îi anihilau pe evrei
prin „închizându-i în lagăre de concentrare josnice,
înfometându-i și chinuindu-i, ucidendu-i și bătuindu-i fără motiv
și recurgând la orice altă formă imaginabilă de tortură,
inuman dincolo de conceptie,
până când sinuciderea a devenit singurul lor mijloc de scăpare,
și totul numai pentru că ei sunt sau strămoșii lor îndepărtați au fost evrei...”
Era 1933 și Untermeyer vorbea deja despre un Holocaust.
Ei bine, trebuie să fi avut niște puteri mentale supranaturale.
Într-o emisiune de radio la WABC New York, 6 august 1933, Untermeyer a declarat că:
„Fiecare dintre voi, evrei și neamuri deopotrivă,
cine nu este deja înrolat în acest război sfânt, ar trebui să o facă acum și aici.
Nu este suficient să nu cumpărați produse fabricate în Germania.
Trebuie să refuzați să aveți de-a face cu orice comerciant sau negustor
care vând orice mărfuri fabricate în Germania
sau cine patronează navele sau transporturile germane...
Vom submina regimul hitlerist și vom aduce poporul german în fire
prin distrugerea comerţului lor de export de care depinde însăşi existenţa lor.
Boicotarea tuturor bunurilor și serviciilor germane.
(?) Acum trebuie să ne lansăm fără tragere de inimă într-un boicot mondial
(?) în care cerem și primim acum sprijinul larg al bărbaților și femeilor
din toate crezurile și clasele.
În toate veacurile, nu s-a mai purtat niciodată război sfânt.
Pentru a-și face partea și a servi această armată a civilizației,
(?) trebuie doar să cumperi și să folosești, dar să refuzi să cumperi și să folosești
(?) orice bunuri fabricate în Germania sau ??? pe navele germane sau pe transport maritim.
Noua Germanie care se va elibera de supremacismul evreiesc
a fost declarat un inamic al interesului evreiesc
și, astfel, trebuia să fie din nou sugrumat economic.
De asemenea, este important de menționat că asta a fost înainte
Hitler a decis să boicoteze mărfurile evreiești.
Mulți evrei din Germania și Palestina s-au opus boicotului internațional
spunând că va promova violența anti-evreiască în Germania.
Acești evrei au susținut regimul național-socialist,
dar supremaciştilor evrei nu le păsa deloc.
În ciuda eforturilor guvernului german de a atenua tensiunile
și pentru a preveni escaladarea apelurilor de nume
și amenințările din partea conducerii evreiești internaționale, a continuat.
Intensitatea campaniei evreiești împotriva Germaniei a fost așa
că Hitler a declarat că, dacă campania nu s-a oprit,
ar fi un boicot de o zi în Germania a magazinelor deținute de evrei.
În ciuda acestui fapt, campania de ură a continuat să forțeze Germania
să ia măsuri defensive care au creat o situație
în care evreii au devenit din ce în ce mai ostracizați.
Într-o ordine similară, ziarul evreiesc Natasha Retsch a scris:
„Războiul împotriva Germaniei va fi purtat de toate comunitățile evreiești,
conferințe, congrese... de către fiecare evreu în parte.
Astfel războiul împotriva Germaniei se va înviora ideologic
și să ne promovăm interesele, care impun ca Germania să fie distrusă în întregime.
Pericolul pentru noi evreii constă în întregul popor german,
în Germania în ansamblu, precum și individual.
Trebuie să fie inofensiv pentru totdeauna.
La acest război, noi evreii trebuie să participăm,
și asta cu toată puterea și puterea pe care o avem la dispoziție. "
Conducerea evreiască la nivel mondial cu o strângere de fier a presei și a presei mondiale
începea acum lansarea masivă a propagandei împotriva Germaniei,
care în curând avea să escaladeze în al Doilea Război Mondial.
Ca răspuns direct la aceasta, guvernul german
a inițiat în cele din urmă un boicot de o zi al afacerilor evreiești,
după ce evreii declaraseră război Germaniei.
Dr. Joseph Goebbels a anunțat că boicotul de o zi va fi ridicat
dacă protestele anti-Germania ar fi suspendate.
Dacă protestele nu s-au încheiat, a avertizat Goebbels
că va fi reluat boicotul anti-evreiesc.
Cu toate acestea, acest lucru nu ar ajuta.
Boicotul evreiesc la nivel mondial a continuat luni de zile.
Vladimir Jabotinsky, care era un comunist evreu
și un fondator al organizației teroriste Irgun,
a scris în numărul din ianuarie 1934 al revistei Natasha Retsch:
„Lupta împotriva Germaniei este purtată de luni de zile
de către fiecare comunitate evreiască, conferință, congres, organizație comercială,
de fiecare evreu din lume. Există motive să credem
că rolul nostru în luptă va fi de valoare generală.
Vom da drumul unui război spiritual și material
a lumii întregi împotriva Germaniei.
Ambiția Germaniei este să redevină o mare națiune,
pentru a-și recuceri teritoriile și coloniile pierdute.
Interesul nostru evreiesc, pe de altă parte,
cere distrugerea completă a Germaniei.
Națiunea germană este colectiv și individual un pericol pentru noi.
David A. Brown, Președintele Național al Campaniei Evreilor Unite, 1934, a spus:
„Noi, evreii, vom aduce un război Germaniei”.
Chaim Weizmann, președintele Agenției Internaționale Evreiești
și al Organizației Mondiale Sioniste
iar mai târziu primul președinte al Israelului, a declarat în 1936:
„Nu este exagerat să spunem că 6 milioane de evrei
sunt condamnați la închisoare în această parte a lumii,
unde sunt nedorite și pentru cine țările sunt împărțite în acelea
unde sunt nedoriti si cei unde nu sunt admisi.
Emil Ludwig Cohn a spus în 1938:
„Hitler nu vrea război, dar va fi forțat să facă el și, de fapt, în curând.
Anglia are ultimul cuvânt, ca în 1914...”
Henry Morgenthau, secretar al Trezoreriei SUA, Hearst Press, septembrie 1933, a spus:
„Războiul din Europa din 1934 a fost inevitabil”.
În 1938, s-a repetat declarația de război evreiască împotriva Germaniei.
Poporul american a fost îndemnat de presa deținută de evrei să
boicota toate mărfurile germane și afacerile germane.
La Conferința Mondială Sionistă din 1936, Chaim Weizmann a spus:
„Poate că doar 2 milioane vor supraviețui viitorului Holocaust,
dar vor fi pregătiți pentru viață în Palestina”.
Rețineți că asta a fost în 1936.
O scrisoare publicată de Miami News la 12 iulie 1938,
intitulat „Omorâți nemții” a afirmat că:
„Nimic decât exterminarea aproape completă a albilor sălbatici
va asigura pacea pe pământ și bunăvoința față de oameni”.
profesorul evreu Alexander Kulisher,
renumitul avocat și sionist a spus în octombrie 1937:
„Germania este dușmanul iudaismului și trebuie urmărită cu o ură de moarte.
Scopul iudaismului de astăzi este a
campanie nemiloasă împotriva tuturor popoarelor germane
și distrugerea completă a națiunii.
Cerem blocarea completă a comerțului,
s-a oprit importul de materii prime,
și răzbunare față de fiecare german, femeie și copil.”
Răspunsul Germaniei a fost o măsură defensivă, nu ofensivă.
Povești importante,
fapte importante,
care clarifică lucruri pe care nu le-am primit la școală.
Nu am primit în curriculum.
Nu i-au predat nici in liceu.
Am ținut prelegeri în fața profesorilor de istorie.
De ce cu adevărat Hitler i-a urât pe evrei?
Ce voia de la ei?
Cum l-au deranjat?
Dar totul este scris aici în „Mein Kampf”.
Această carte a fost publicată doar recent.
Tocmai a fost aprobat pentru a fi tradus în ebraică.
A fost interzis în toți acești ani...
Dar există o traducere anterioară care a fost făcută de „Yad Vashem”
li s-a permis...
pretinde Hitler în cartea sa
că evreii sunt comunişti.
Ei au făcut revoluția rusă.
Au ucis acolo 30 de milioane de ruși.
Toți cei inteligenți într-un mod crud și îngrozitor
și acesta este planul lor pentru întreaga lume.
Următoarea țară la rând este Germania.
Ei au fondat partidele comuniste și socialiste germane și este adevărat.
„Dacă nu-i învingem acum, ei ne vor elimina,
și vor mai măcelări alte 20 de milioane, toți oamenii inteligenți”.
Și așa au mers din țară în țară.
Deci, până la urmă, au mai rămas singurii inteligenți
ar fi evreii.
Și are dreptate.
Revoluția rusă a fost făcută de evrei.
Armata rusă a fost construită de Troțki.
El a creat diviziunea evreiască a partidului comunist.
În prima imagine a guvernului rus,
din 13 membri,
6 erau evrei.
Cine a fondat KGB?
evrei.
Deci totul este scris clar.
Nu i-a urât pe evrei pentru că aveau „Peos”. (?)
Nu i-a urât pentru că au respectat Mitzvot,
Pentru că sunt comuniști.
si el scrie clar:
„Evreii au distrus religia și credința”.
„Au răspândit în Germania erezia în Dumnezeu”.
El scrie asta chiar aici.
Acum înțelegi de ce nu predau asta în școli?
Pentru că cine scrie programa?
Aceiași stângaci.
Au distrus toate valorile.
Literatură și teatru otrăvit.
Din 9 mari ziare germane, 7 erau deținute de evrei.
am crezut că încă nu am terminat de rezolvat ce cred despre asta...
De ce au avut loc aceste evenimente - de ce a avut loc acest conflict, evrei și germani,
a devenit atât de puternică, și de ce această ură față de evrei, de ce trebuia să se întâmple?
Încă îmi este complet neclar.
Dar poate mă voi descurca într-o zi.
- Ura evreilor pentru germani? - Da.
Nu am citit niciodată, de la alte persoane,
asemenea expresii pline de ură despre un alt popor ca de la evrei.
- De ce... - Mai mult decât ura germanilor faţă de evrei?
Asta mult mai târziu, ura nemților. Evreii au fost mult mai devreme.
Și este... tot ce trebuie să faci este să citești Talmudul.
Am toate cele 12 volume acolo în documentul autorizat,
cea mai recentă traducere și ediție, 2002,
pentru că am vrut să verificăm declarațiile difuzate în mod obișnuit din Talmud.
Sunt exacte? (În special în comparație cu o ediție autorizată.)
Și n-am putut citi mai mult de trei pagini, mi-a făcut rău.
Așa este de revoltător, toate chestiile din el despre sexualitate și așa mai departe,
despre cum poți face asta cu un copil de trei ani și...
Știi, totul este atât de străin pentru noi.
Nici nu vreau să mă gândesc la asta.
Din 1923 până în 1933, naționaliștii germani
au fost vizați în mod regulat de comuniștii și teroriștii evrei.
200 de național-socialiști și 216 de polițiști
au fost uciși de comuniști în principal evrei.
20.000 de național-socialiști și 1.976 de polițiști au fost răniți.
Herbert Norkus, școlar și membru al Tineretului Hitler,
a fost înjunghiat cu brutalitate în șase locuri.
Horst Wessel, un tânăr student german, a fost împușcat.
Liderul național-socialist elvețian, Wilhelm Gustloff,
a fost ucis cu brutalitate de evreul David Frankfurter în 1936.
Germanii au fost revoltați de crime.
Actele de teroare împotriva poporului german
a continuat mulți ani fără sfârșit.
27 februarie 1933, la patru săptămâni după numirea lui Hitler ca cancelar,
teroriştii comunişti au dat foc Reichstag-ului.
Poliția locală a prins un comunist olandez pe nume Marinus van der Lubbe,
omul care a dat foc Reichstagului.
Incendiul trebuia să fi fost începutul unui război civil instigat de roșu
înainte ca Hitler și NSDAP să se poată stabili.
Hindenburg și Hitler au acționat rapid, au emis decrete de urgență
iar liderii comuniști au fost arestați
și trimis în ceea ce mai târziu s-ar numi lagăre de concentrare.
Majoritatea comuniștilor erau evrei. Acesta este motivul pentru care mass-media o prezintă
ca o persecuţie sistematică împotriva evreilor.
Noaptea cuțitelor lungi, cunoscută și sub numele de Operațiunea Colibri,
a avut loc în Germania național-socialistă între 30 iunie și 2 iulie 1934.
Cel puțin 85 de persoane au fost executate
și peste o mie de arestați de național-socialiști.
Motivul a fost că, în calitate de lider, Ernst Rohm și alții
plănuiau o lovitură de stat împotriva germanilor.
Acțiunile lui Hitler au fost de a preveni
o altă revoluție comunistă care are loc în Germania.
Epurarea sa întărit și consolidat
sprijinul conducătorilor armatei pentru Hitler.
La 9 noiembrie 1938,
un evreu polonez pe nume Hershel Grynszpan a ajuns la ambasada Germaniei
cerând să vorbească cu un membru al personalului diplomatic.
Când Ernst vom Rath, un diplomat german de 29 de ani, s-a poziționat la Paris,
venit să-l întâmpine pe vizitator, Grynszpan îşi luă pistolul
și l-a ucis cu sânge rece.
Aceasta a fost paharul care a rupt spatele cămilei.
Germanii s-au săturat acum de boicoturile de inspirație evreiască, calomnii,
bellicii și crime împotriva lor.
Vestea crimei a declanșat revolte, incendii și vandalism
îndreptate către magazinele și afacerile evreiești și comuniste.
Revoltele nu au fost sancționate de niciun membru oficial al NSDAP
și un Goebbels furios a ordonat ca violența să înceteze instantaneu,
și s-a oprit după prima noapte.
La acea vreme, Goebbels negocia pentru răsturnare
embargoul internaţional evreiesc
și s-a temut că violența va deraia discuțiile.
Dis-de-dimineață, după evenimentele Kristallnacht,
Goebbels a anunțat într-o emisiune radio că orice acțiune împotriva evreilor
a fost strict interzis și avertizat de pedepse severe
pentru nerespectarea acestui ordin.
S-a plâns că va trebui acum să explice această teribilă afacere
poporului german şi lumii
și că pur și simplu nu știa ce fel de explicație credibilă să dea.
Hitler a fost, de asemenea, furios când a auzit prima dată despre asta
și a dispus trimiterea mesajului telex la birourile Galatea(?), în care scria:
„Prin ordin expres de la cea mai înaltă autoritate,
incendiere împotriva afacerilor evreiești sau a altor proprietăți
nu trebuie să aibă loc în niciun caz și în nicio circumstanță.”
Mai multe persoane au fost arestate și pentru violență împotriva evreilor.
Noaptea violenței numită de evrei Kristallnacht,
noaptea sticlei sparte, este adesea menționată în mass-media occidentală
iar în cărțile noastre de școală ca revolte nebune, spontane, antisemite.
Dar teroarea repetată, războiul psihologic, agitația, boicoturile
și crime, care de fapt au provocat resentimente germane,
nu sunt niciodată menționate în cărțile noastre de istorie.
După declarația evreiască de război asupra Germaniei, în 1933,
Oficialii germani au compromis și au încheiat o înțelegere în cadrul unor negocieri secrete
cu centrul Palestinei al Organizației Mondiale Sioniste,
care ar permite evreilor germani și bunurilor lor să plece în Palestina.
Acea înțelegere a fost numită Acordul de transfer sau Acordul Haavara.
Acest pact a permis mii de evrei
să emigreze în Palestina cu averea lor intacte.
Emigrarea a fost o chestiune desfășurată și reglementată în mod legal
și nu un fel de zbor sălbatic.
A fost o încercare de a rezolva pașnic conflictele dintre
evreii și nemții, pentru ca amândoi să poată trăi din nou în pace.
Fiecare evreu destinat Palestinei
a depus bani într-un cont special în Germania.
Banii au fost folosiți apoi pentru a cumpăra unelte agricole fabricate în Germania,
materiale de construcție, pompe și îngrășăminte etc.
care au fost exportate în Palestina şi vândute acolo
de către compania Haavara, deținută de evrei, din Tel Aviv.
Banii din vânzare au fost apoi dați emigrantului evreu
la sosirea lui în Palestina
într-o sumă corespunzătoare depozitului său în Germania.
Acordul a servit astfel scopului sionist de a aduce poporul evreu
și bunuri pentru Palestina, servind în același timp obiectivului german
a reducerii influenţei evreieşti în Germania.
Astfel, Hitler a sprijinit emigrarea evreilor în Palestina
în țările estice din 1933 până în 1941,
când războiul a împiedicat colaborarea ulterioară.
Până la izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial, economia Israelului
ar avea active în valoare de jumătate de trilion de dolari
expediat din Germania prin acordul Haavara.
Între timp, în SUA, anii dintre 1929 și 1939,
2 milioane de mexicani au fost deportați și în Mexic,
așa cum a fost autorizat mai întâi de președintele Herbert Hoover.
Dintre aceștia, 1,2 milioane s-au născut de fapt cetățeni americani.
Soluția finală a lui Hitler la problema evreiască
crea o patrie pentru evrei pe frumoasa insulă Madagascar,
în largul coastei Africii de Sud și să reinstaleze 1 milion de evrei pe an
sub protectia si supravegherea germana.
Ideea unei patrii evreiești în Madagascar
fusese de fapt vehiculat în toată Europa încă din anii 1880.
Național-socialiștii au elaborat un plan care intră în detaliu
pentru evacuarea evreilor în Madagascar
iar pentru aşezarea lor acolo.
Generalul-maior SS Heydrich a prezentat acest plan
direct la ministrul de externe al Reichului în august 1940.
Planul Madagascar a fost, din păcate, abandonat
când britanicii au invadat insula în 1942,
luând controlul din Franța de la Vichy după bătălia de la Madagascar.
Un Madagascar evreu ar fi fost o soluție câștigătoare pentru evrei și europeni
și i-ar fi cruțat pe bieții palestinieni și pe alte națiuni arabe
toate ororile și războaiele pe care le-ar îndura
după întemeierea Israelului în 1948.
De secole, europenii și evreii au avut probleme în conviețuirea împreună.
Evreii au fost expulzați din peste 100 de națiuni înainte.
Această expulzare nu a fost ceva nou.
Fiecare națiune în care evreii au primit drepturi și privilegii depline,
au exploatat și corupt moral națiunea gazdă,
au pângărit pe neamuri și apoi au creat scandal împotriva lor.
Supremaciştii evrei au, desigur,
întotdeauna a fost capabil să pună vina pe „antisemitism”.
Național-socialiștii doreau ca evreii să părăsească Germania
iar sioniştii doreau ca evreii să vină în Palestina
pentru a ajuta la crearea statului sionist.
Național-socialiștii au ținut o conferință la Wannsee,
una dintre suburbiile Berlinului, la 20 ianuarie 1942,
unde s-a hotărât soluţia finală a problemei evreieşti.
Documentul original de la întâlnire este de fapt disponibil pe internet
și nicăieri nu spune nimic despre uciderea evreilor.
În întâlnire nu s-a discutat nici camerele de gazare, nici împușcături,
nici alte metode de exterminare.
Nu a existat niciodată un plan de soluție finală. VOCEA LUI DAVID COLE
Asta e una dintre minciunile care plutesc. Revizionistul evreu al Holocaustului
Doar pentru că naziștii au folosit termenul de soluție finală,
atât în ​​anii dinaintea războiului, cât și la începutul războiului,
asta nu înseamnă că au elaborat vreodată un plan.
Chiar și procesele-verbale ale ședinței, procesele-verbale care au fost întocmite
a conferinței de la Wannsee, afirmă destul de clar
că la un moment dat evreii vor fi eliberați,
deci nu s-a vorbit despre vreun plan de soluție finală.
Pur și simplu s-a vorbit despre
„Ei bine, acum că Frontul de Est este oarecum blocat,
trebuie să ne dăm seama ce să facem cu acești mulți
milioane de evrei pe care îi avem acum în custodia noastră”.
Aceasta a fost o problemă cu care naziștii au simțit nevoia să o facă,
dar nu prin crearea unui plan uriaș de supraîntindere.
Scopul conferinței de la Wannsee a fost să discute și să planifice
cum vor fi deportați evreii Europei în est.
Unii evrei ar rămâne în Germania
pentru a lucra cu construcția de drumuri și nu numai.
De asemenea, au decis că evreii care au participat la Primul Război Mondial,
toți aveau peste 65 de ani și toți cei care lucrau în industrii,
ar rămâne în Germania.
Acest lucru a fost confirmat și de Yehuda Bauer,
profesor de Studii Holocaustului la Institutul Avraham Harmon din
Evreia contemporană la Universitatea Ebraică din Ierusalim.
Au fost create și tabere de tranzit în Polonia
pentru a facilita imigrarea evreilor.
Termenul „Endlosung der Judenfrage”, Soluția finală a chestiunii evreiești
a fost o expresie folosită de național-socialiști
referitor la „Auswanderung”, emigrare,
și „Evakuierung”, evacuarea evreilor din Europa ocupată,
spre Est, Palestina și Madagascar.
Primii care au folosit termenul, însă, au fost de fapt sioniştii.
Soluția finală a chestiunii evreiești este, de fapt,
un citat direct din Manifestul Sionist din 1897.
Expresia infamă era folosită de sionişti de frunte
cu mult înainte ca NSDAP să existe.
În 1897, Asociația Națională Evreiască - Köln
și-a publicat programul (numit „Teze”):
„Experiența a arătat că emanciparea civică a fost insuficientă
de asigurare a viitorului social și cultural al poporului evreu.
Soluția finală a chestiunii evreiești constă așadar
la constituirea statului evreiesc”.
În 1897, familia Rothschild a fondat Congresul Sionist
și a aranjat prima sa întâlnire la München.
Acesta a fost rearanjat la Basel, Elveția.
Această adunare a fost condusă de „Părintele sionismului” Theodor Herzl.
Și în 1899, el a propus „Soluția finală a chestiunii evreiești”.
și a propus lichidarea averii evreiești:
„Este esențial ca suferința evreilor să se agraveze...
aceasta ne va ajuta în realizarea planurilor noastre.
am o idee excelenta...
Îi voi determina pe antisemiți să lichideze bogăția evreiască...
Antisemiții ne vor ajuta prin aceasta prin faptul că se vor întări
persecutarea și oprimarea evreilor.
Antisemiții vor fi cei mai buni prieteni ai noștri.”
Herzl a folosit și termenul „soluția finală a chestiunii evreiești”.
într-o scrisoare din 1899 către țarul rus.
„...Îmi datorez permisiunea de a depune planul sionist
pentru soluția finală a chestiunii evreiești”.
Sionistul Nahum Sokolov a scris în cartea sa din 1919, Istoria sionismului, că:
„Progresul civilizației moderne a ajuns să fie privit ca un fel de
Mesia modern pentru soluția finală a problemei evreiești”.
Richard James Horatio Gottheil era fiul unui rabin
şi preşedinte al Federaţiei Americane a Sioniştilor. El a spus:
„Asimilarea evreilor nu trebuie să fie soluția finală a chestiunii evreiești”.
Anuarul evreiesc din 5676 afirmă că evreii britanici
a adoptat o politică pentru „soluția finală a chestiunii evreiești”.
Chiar și în 1940, un articol dintr-o revistă evreiască, care îl citează pe Troțki,
a menționat „Soluția finală a chestiunii evreiești”.
Avocatul, diplomat și sionist israelian, Aryeh Leon Kubovy, a spus:
Nu există documente semnate de Hitler, Himmler sau Heydrich
vorbind despre exterminarea evreilor...
Cuvântul „exterminare” nu apare în scrisoarea lui Goering către Heydrich
referitor la soluția finală a chestiunii evreiești”.
LUPTA LUI HITLER PENTRU PACE
Scopul principal al lui Hitler a fost să rezolve problemele Tratatului de la Versailles
și să ia înapoi teritoriul german furat
să unească toți germanii în al treilea Reich.
Încă din 1923, Hitler a spus în discursul său:
„Atâta timp cât va rămâne acest tratat,
nu poate exista o înviere a poporului german.
Nu este posibilă nicio reformă socială.
Tratatul a fost făcut pentru a aduce 20 de milioane de germani la moarte
şi să ruineze naţiunea germană.
Ceea ce istoricii corecti din punct de vedere politic nu reușesc să menționeze
sau acoperirea în mod deliberat este faptul că Hitler a făcut de fapt mai multe
încercări documentate în efortul de a evita al Doilea Război Mondial.
Cu toate acestea, fiecare dintre aceste ofrande de pace a fost respinsă
de cei care ar avea de câștigat dintr-un război cu Germania.
La 17 mai 1933,
Hitler a ținut un discurs în care a declarat că Germania este dispusă să dezarmeze
dacă ţările vecine ar fi reciproc.
Propunerea a fost respinsă.
În schimb, celelalte țări au continuat să-și umple arsenalele cu arme,
îngrămădindu-şi depozitele de explozibili şi sporindu-şi numărul trupelor.
Liga Națiunilor, instrumentul globalist al puterilor învingătoare,
a forțat Germania să treacă printr-o perioadă de încercare
înainte de a se putea discuta despre dezarmarea celorlalte ţări.
Astfel, la 14 octombrie 1933,
Hitler s-a desprins de Liga Națiunilor globalistă
cu care era imposibil să se ajungă la vreo înţelegere.
Pe 18 decembrie 1933, Hitler a prezentat o propunere în șase puncte
pentru îmbunătățirea relațiilor internaționale.
La 26 ianuarie 1934,
Hitler a încheiat un pact de neagresiune cu Polonia.
Pericolele Reich-ului erau acum atât de mari
că Hitler a reintrodus recrutarea pe 16 martie 1935.
La 1 martie 1935, Hitler a asigurat Franța cu fiecare ocazie posibilă
de dorinţa lui de a trăi în pace cu ea.
Pe 21 mai 1935, Hitler a făcut o altă încercare
pentru a evita posibilitatea tot mai mare de război.
La 18 iunie 1935,
Hitler a negociat un acord naval cu Marea Britanie.
La 31 martie 1936,
Hitler a formulat un plan cuprinzător pentru pace.
Acest plan de pace ar fi putut fi un adevărat punct de cotitură
pentru prosperitatea tuturor națiunilor din Europa.
„Apel la rațiune în afacerile internaționale.
Vreau să arăt că ideea de dușmănie veșnică este greșită.
Nu suntem dușmani ereditari.” – Adolf Hitler 1936
Vom forța acest război asupra lui Hitler, dacă vrea sau nu”.
- Winston Churchill într-o emisiune din 1936
CONEXIUNEA
Anschluss a fost unificarea voluntară a Austriei în Reich-ul german.
Tratatul de la Versailles destrămase Imperiul Austro-Ungar
și a refuzat noii Austrii să se unească cu Germania,
dar după ce a văzut marele succes al Germaniei lui Hitler,
nu a putut opri dorința austriecelor de a se uni
cu frații și surorile lor veseli,
o copleșitoare 99% dintre cetățenii austrieci
au votat să se reîntâlnească cu frații lor germani.
Fără să se împușcă, în dimineața zilei de 12 martie 1938,
Forțele germane au trecut granița în apropierea locului natal al lui Hitler, Braunau,
şi au fost întâmpinaţi ca salvatori şi eliberatori de austriecii veseli.
Ca un gest frăţesc faţă de austrieci
și un semn pentru restul lumii al unei reuniuni pașnice,
Hitler a invitat trupele austriece să mărșăluiască și în interiorul Germaniei.
Nu este surprinzător, mass-media occidentală globalistă
a înfățișat unirea bucuroasă ca
„Germania a invadat și a cucerit Austria”.
Austria era încă în criză când Hitler a unificat ambele țări.
Cu ajutorul Germaniei, această problemă a fost răsturnată.
Ordinea a fost restabilită și în doi ani a fost ocupată deplină.
12 martie 1938
ACORDUL DE LA MUNICH
Poporul german din Cehoslovacia
împărtășea aceeași dorință de a se reuni cu Germania.
Când Tratatul de la Versailles a făcut bucăți Austro-Ungaria,
a combinat cehi, slovaci, germani și maghiari
într-un stat artificial numit Cehoslovacia.
Praga și Boemia fac parte din Germania de secole.
Regimul de la Praga a reprezentat o amenințare gravă pentru Germania.
Președintele comunist al Cehoslovaciei, Benes,
fusese ordin de stăpânii săi de la Kremlin să-și deschidă granițele
armatelor comuniste la un moment dat
pentru a începe un război împotriva Germaniei.
Praga avea să fie trambulină sovietică către Germania.
Regiunea germană Sudetenland la sud de Germania,
avea 3,5 milioane de cetățeni. La fel ca austriecii,
Sudeții doreau să se unească cu Germania,
dar președintele comunist al Cehoslovaciei, Edward Benes,
nu i-ar permite.
Sudetenii erau deja grav maltratați
de statul comunist Cehoslovacia.
Pentru a încheia aceasta, la 15 martie 1939,
Trupele germane au intrat în Cehoslovacia.
Mai târziu în aceeași zi, Hitler a fost la Praga cu trupele sale.
Pentru a rezolva problema pașnic,
Hitler a cerut o conferință de urgență la München
cu Italia, Franța și Anglia.
Toți au fost de acord că Sudetele germane vor fi unificate cu Germania
și că slovacii ar avea propriul lor stat numit Republica Slovacă.
Germanii din Sudeți au fost înapoiați sub stăpânirea germană,
exact cum au dorit. Într-adevăr o situație de câștig-câștig.
Ca la sosirea în Austria,
Hitler a primit, de asemenea, un bun venit de erou la vizitarea Sudeților.
Chamberlain s-a întors de la Munchen cu un răspuns fericit,
fluturând o hârtie pe care el și Hitler o semnaseră și a declarat:
„Pentru a doua oară în istoria noastră,
un prim-ministru britanic s-a întors din Germania
aducând pacea cu onoare. Cred că este pace pentru vremea noastră”.
Decembrie 1938, Hitler a instruit ministrul german de externe
să încheie un acord cu Franța.
CORIDORUL POLON
După primul război mondial, aliații tăiaseră teritoriul german
și a dat o parte din Prusia de Vest a Germaniei
către noua națiune reînființată a Poloniei.
Prusia de Est a fost total izolată și izolată de Germania.
Tratatul de la Versailles a separat orașul german Danzig de Germania
și l-a dat Poloniei împotriva dorinței cetățenilor săi.
Politolog, Stefan Wolff,
profesor la Universitatea din Birmingham, spune că:
„Acțiunile oficialilor de stat polonezi după înființarea coridorului
a urmat un curs de asimilare și oprimare”.
Ca urmare, o mare cantitate de etnici germani
a părăsit Polonia după primul război mondial.
Statisticienii germani contemporani spun că 592.000 de germani plecaseră până în 1921
iar alţi savanţi polonezi spun că până la un milion de germani au plecat.
Acel oraș liber Danzig era în proporție de peste 90 la sută german
și aparținea din 1871 Germaniei.
Oraș cu o populație predominant vorbitoare de germană,
împreună cu zona germană înconjurătoare a Prusiei de Est,
Danzig a fost izolat de Germania continentală prin Tratatul de la Versailles,
(?) care teritoriu fost german aparține acum Poloniei,
tăind chiar prin regiunea pomerania prusacă a Germaniei.
Contrar credinței populare, Hitler nu le-a ținut ranchiuna polonezilor.
De fapt, a fost profund impresionat de victoria poloneză
în războiul polono-sovietic, 1919-1921.
Hitler dorea genul de alianță cu Polonia pe care o avea cu Italia
iar dacă ar fi putut s-ar fi făcut echipă cu poporul polonez
pentru a apăra Europa de comunism.
Mareșalul Joseph Pilsudski a fost un lider al Poloniei
până la moartea sa în 1935. A fost idolatrizat de Hitler.
În 1934, a fost semnat un pact de pace între Adolf Hitler și Pilsudski.
asigurarea păcii între cele două națiuni.
„A fost logic ca Polonia să participe
într-un zid de apărare împotriva bolșevismului”, a spus Hitler.
Fiecare diviziune poloneză ar însemna întărirea puterii militare
împotriva nu numai unui posibil, dar acum deja semnificativ evident,
atacul bolșevismului împotriva Europei.
Toată propaganda antipolonă era acum interzisă de Hitler.
Într-un discurs al Reichstag-ului, pe 21 mai 1935, Hitler a spus:
„Recunoaștem, cu înțelegere și prietenie sinceră
a adevăraților naționaliști, statul polonez ca casă
a unui mare popor conștient la nivel național”.
Conform acestui pact de neagresiune,
ambele țări s-au angajat să își rezolve problemele prin negocieri,
nu conflict armat.
Din păcate, Pilsudski a murit pe 12 mai 1935,
iar negocierile de pace au eșuat.
În Germania, steagurile erau acum arborate în berb.
Hitler a fost cu adevărat întristat de moartea lui Pilsudski
și chiar i-a scris o scrisoare soției sale.
Moartea subită a liderului polonez a fost o veste foarte proastă pentru Germania.
Mareșalul popular a fost succedat de mareșalul Edward Rydz-Smigly.
Moartea lui Pilsudski și ascensiunea lui Smigly
urma să fie mari eșecuri pentru Germania.
Smigly nu era interesat de pacea cu Germania
și, în schimb, a semnat pactul comun de apărare polono-britanic,
care promitea o asistență militară britanică într-o situație
dacă Polonia ar fi atacată de o altă ţară europeană.
Secretarul evreiesc al Trezoreriei Americii, Henry Morgenthau Jr.,
i-a telefonat politicianului francez evreu, Leon Blum,
și a sugerat înghețarea conturilor bancare germane în Franța
în speranţa de a împinge Franţa într-un război cu Germania.
În octombrie 1938, dictatorul polonez Smigly a cerut o parte din Silezia
și alte câteva zone cehe mai mici.
Armata poloneză a anexat zonele cu o populație de 227.399 de oameni
iar tancurile poloneze s-au rostogolit pe teritoriul ceh anexat.
Cehii erau prea neputincioși pentru a opri anexările forțate.
Pe 16 martie 1939, Roosevelt presupus neutru
a trimis un ultimatum în Marea Britanie cerând ca de acum încolo
guvernul britanic s-ar opune ferm Germaniei.
Hărțile au început să circule acum arătând o nouă graniță de vest cu Polonia
extinzându-se chiar la vest de Berlin.
Ziare și politicieni germani precum Adolf Hitler
acuza acum autoritățile poloneze de organizare și tolerare
epurarea etnică violentă a etnicilor germani care trăiesc în Polonia.
La 25 aprilie 1939,
diplomatul, jurnalistul și romancierul evreu William Bullitt,
a numit editorialistul ziarului american Karl Henry von Wiegand,
corespondent european șef al serviciului internațional de știri
la ambasada americană la Paris și i-a spus:
„S-a decis războiul în Europa.
Polonia are asigurarea sprijinului Marii Britanii și Franței,
și nu va ceda nicio cerere din partea Germaniei.
America va intra în război la scurt timp după ce Marea Britanie și Franța vor intra în el.”
Într-o conversație secretă la Hyde Park pe 28 mai 1939,
Roosevelt l-a asigurat pe fostul președinte comunist al Cehoslovaciei,
dr. Edward Banes, că America va interveni activ
de partea Marii Britanii si Frantei in razboiul european anticipat.
Contele Jerzy Potocki a fost ambasadorul Poloniei în SUA.
El a explicat în 1934 că:
„Mai presus de toate, aici propaganda este în întregime în mâinile evreilor.
Când ținem cont de ignoranța publică, propaganda lor este atât de eficientă
că oamenii nu au cunoștințe reale despre adevărata stare a lucrurilor din Europa.
Președintelui Roosevelt a primit puterea
pentru a crea rezerve uriașe de armament pentru un viitor război,
spre care se îndreaptă în mod deliberat evreii”.
Într-un raport de la Washington către ministrul de externe la Varșovia,
din 9 februarie 1939, el a scris:
„Presiunea evreilor asupra președintelui Roosevelt și asupra Departamentului de Stat
devine din ce în ce mai puternic...
evreii sunt chiar acum liderii în crearea unei psihoze de război
care avea să cufunde întreaga lume în război și să aducă o catastrofă generală.
Această dispoziție devine din ce în ce mai evidentă.
În definiția lor a statelor democratice,
evreii au creat și un adevărat haos:
amestecaseră împreună ideea de democraţie şi comunism
și mai presus de toate au ridicat steagul urii aprinse împotriva nazismului.
Ura asta a devenit o frenezie.
Se propagă peste tot și prin toate mijloacele:
în teatre, în cinema și în presă.
Germanii sunt înfățișați ca o națiune care trăiește sub aroganța lui Hitler,
care vrea să cucerească lumea întreagă
și îneacă toată omenirea într-un ocean de sânge.
În conversațiile cu reprezentanții presei evreiești,
M-am lovit în mod repetat de inexorabil
și convingerea că războiul este inevitabil.
Această evreie internațională exploatează toate mijloacele de propagandă
a se opune oricărei tendinţe spre orice fel de
consolidare şi înţelegere între naţiuni.
În acest fel, convingerea crește constant, dar sigur
în opinia publică aici că germanii și sateliții lor,
sub forma fascismului, sunt dușmani care trebuie să fie
supus de „lumea democratică””.
Într-un jurnal din 6 iulie 1939, el a spus:
„În Occident, au existat tot felul de elemente care făceau forță pentru război:
evreii, super-capitalistii, traficantii de arme.
Astăzi, toți sunt pregătiți pentru o afacere grozavă,
pentru că au găsit un loc care poate fi dat foc: Danzig;
și o națiune care este gata să lupte: Polonia.
Vor să facă afaceri pe spatele nostru.
Sunt indiferenți la distrugerea țării noastre.
Într-adevăr, din moment ce totul va trebui reconstruit mai târziu,
pot profita și de asta.”
Ca și înainte, germanii din Polonia erau o minoritate persecutată,
lipsiți de toate drepturile, la fel ca la germanii blocați în Cehoslovacia.
Între 1919 și 1939, Germania a fost atacată în mod repetat
de partizanii polonezi care lucrează pentru interese evreiești sau comuniste.
Erau deja 80.000 de etnici germani în lagărele de refugiați
atât în ​​Danzig, cât și în Reich-ul german.
Dezertorul irlandez în Germania William Joyce a explicat:
„Bărbații și femeile germane au fost vânați ca fiarele sălbatice
prin străzile din Bromberg. Când au fost prinși,
au fost mutilați și sfâșiați de gloata poloneză...
În fiecare zi măcelăria creștea.
Mii de germani au fugit din casele lor din Polonia
cu nimic mai mult decât hainele pe care le purtau.
În nopțile de 25 august până la 31 august inclusiv,
au avut loc, pe lângă nenumărate atacuri asupra civililor de sânge german,
44 acte de violență armată perfect autentificate
împotriva persoanelor și proprietății oficiale germane”.
Au fost identificați 12.857 de morți în zona Bromberg,
lăsând acolo un număr mare de morți neidentificați
și mulți alții morți în altă parte.
Atât Hogan, cât și Wehrmacht War Crimes Bureau sunt de acord cu aceste concluzii.
Aceste fapte istorice au fost de asemenea confirmate
de istoricul est-german Theodor Bierschenk în 1954,
și jurnalistul social-democrat Otto Heike în 1955,
pe baza documentelor poloneze.
George Ohio a spus: „Am trăit în Germania în anii 1980
când mulți oameni care au trăit în timpul războiului erau încă în viață.
Am căutat pe oricine care locuia lângă Polonia în 1939
și a avut norocul să cunoască mai multe persoane.
Unul era un vameș care a spus că e atât de rău la graniță
erau înarmați și aveau și grenade în birou, pregătite pentru atacuri.
Un altul mi-a spus că animalele lui de fermă erau adesea furate de teroriști polonezi.
Un altul a povestit că nepoata sa a fost violată de un polonez care a trecut granița.
Aceasta este doar una dintre multele povești spuse de civilii germani
care au fost martori la aceste incursiuni la graniță, așa cum se întâmplase în 1919-1928.
Un lucru pe care mulți oameni nu îl văd este că
Polonia a atacat în mod deschis Germania
imediat după Primul Război Mondial, care a dus la multe bătălii la graniță.
Odată ce Germania a început să preseze Polonia pentru a găsi o soluție pentru coridor,
atacurile au reînceput.
Și un lucru care îmi este clar este că
Germania nu a inventat aceste atacuri”.
Pentru a rezolva problemele, Hitler a făcut numeroase propuneri practice,
care a inclus demilitarizarea zonelor portuare cheie,
referendum public, acceptând Gdynia ca oraș-port polonez la Marea Baltică,
Pasaje feroviare și rutiere late de 1 km pentru a lega Prusia de Est de Germania
sau pentru a lega Polonia de Marea Baltică.
Ar urma să fie semnat și pactul anti-Comintern
pentru a proteja Polonia de subversia comunistă.
Fiecare propunere germană a fost ignorată.
Ministrul polonez al Afacerilor Externe, foarte antipatic, Jzef Beck
a refuzat fiecare propunere germană.
După aceasta, propaganda germană se va întoarce împotriva Poloniei.
Atât Marea Britanie, cât și Franța au abordat deschis O NOUĂ ALIANȚĂ SFANTĂ
Regimul bolșevic genocid al lui Stalin O NOUĂ ALIANȚĂ SFANTĂ
cu speranţa restabilirii unei noi versiuni a Alianţei Triplei Înţelegeri
care a creat cele două fronturi Primul Război Mondial împotriva Germaniei.
Rydz-Smigly, noul dictator al Poloniei,
a fost selectat de globalişti pentru a alege o luptă cu Germania,
pentru ca Marea Britanie și Franța să atace apoi Germania dinspre est
în apărarea Poloniei și în cele din urmă pentru Uniunea Sovietică
pentru a se alătura apoi luptei împotriva Germaniei dinspre est.
Această strategie de agresiune planificată împotriva Germaniei
a fost discutat deschis și în mass-media mainstream.
De exemplu, încă din 1938, într-o carte intitulată „O nouă alianță sfântă”,
de cunoscutul scriitor evreu Emil Ludwig, născut Emil Cohn.
În carte, el a cerut o renaștere a exact aceeași
alianță militară pe două fronturi care cu două decenii mai devreme
fusese complotat împotriva Germaniei.
Marea Britanie, Franța, SUA, Rusia,
Consiliul pentru Relații Externe, extrem de influent, globalist din New York,
în revista sa Foreign Affairs,
a făcut o recenzie favorabilă pentru cartea lui Ludwig, în care posibilitatea
a creării unei alianțe pe două fronturi a fost confirmată în mod deschis.
Emil Ludwig a spus:
„Chiar dacă Hitler în ultimul moment ar vrea să evite războiul
care l-ar distruge, el va, în ciuda dorințelor sale,
fi constrâns să ducă război”.
Hitler a văzut chiar prin acest joc transparent
și, în consecință, a întins mâna la Stalin.
La 23 august 1939, Hitler a semnat Pactul de neagresiune germano-sovietic,
cunoscut și sub denumirea de pactul Molotov-Ribbentrop.
Acest lucru a fost făcut pentru a împiedica aliații occidentali bellici
prin neutralizarea noii lor Triple Înţelegeri cu Sovietele.
Hitler nu dorea un război pe două fronturi
iar alianța temporară cu Stalin a fost făcută din speranțe
că britanicii nu ar îndrăzni să declare război.
Chiar și după semnarea pactului,
Hitler încă a încercat să evite orice război, adresându-se aliaților pentru discuții
în care au refuzat să se angajeze de fiecare dată.
Hitler a scris chiar și o scrisoare sinceră președintelui francez Daladier
la doar câteva zile după ce Ribbentrop și Molotov a fost încheiat la Moscova.
Deja în octombrie 1930,
influentul ziar polonez Liga Marilor Puteri
a purtat urmatoarea declaratie:
„O luptă între Polonia și Germania este inevitabilă.
Trebuie să ne pregătim sistematic pentru asta.
...înfrângerea Germaniei trebuie să fie produsă de trupele poloneze
în centrul teritoriului pentru a lovi Germania până la inimă.
Într-un război cu Germania, nu vor fi prizonieri,
și nu va mai fi loc nici pentru sentimentele umane și nici pentru sentimentele culturale.
Lumea va tremura înaintea războiului germano-polonez.
Vom evoca în soldații noștri o dispoziție supraomenească de sacrificiu
și spirit de răzbunare fără milă și cruzime”.
Ziarul Depesza din Varșovia din 20 august 1939,
a efectuat următorul mesaj:
„Suntem gata să facem un contract cu diavolul
dacă ne ajută să luptăm împotriva lui Hitler. Asculta:
împotriva Germaniei nu numai împotriva lui Hitler.
Sângele german va fi vărsat într-un viitor război în astfel de fluxuri
de parcă nu s-a văzut de la începutul lumii”.
Mareșalul polonez Rydz-Smigly a spus în Daily Mail din 6 august 1939 că:
„Polonia vrea război cu Germania
iar Germania nu o va putea evita chiar dacă ea vrea”.
Ambasadorul Poloniei la Paris a spus pe 15 august 1939:
„Va fi o armată poloneză care va invada Germania în prima zi de război”.
Lord Beaverbrook a fost un ziar de top (?) în Marea Britanie.
Daily Express era cel mai citit ziar din lume la acea vreme.
Într-o scrisoare privată scrisă în martie 1938, el a scris:
„Sunt 20.000 de evrei germani în Anglia – în profesii, care urmează cercetări.
Toți lucrează împotriva unei înțelegeri cu Germania.
Evreii au o poziție importantă în presă aici...
Cel puțin sunt zguduit. Evreii ne pot duce la război”.
Hitler ia declarat în cele din urmă ambasadorului britanic Sir Neville Henderson
la 25 august 1939:
„Provocările Poloniei au devenit intolerabile”.
Oficialii polonezi au fost încurajați să atace Germania
prin promisiunile ambasadorului britanic Sir Howard William Kennard
și ambasadorul Franței Leon Noel.
Ei promiseseră că Marea Britanie și Franța
ar veni imediat în ajutorul Poloniei dacă Germania ar ataca.
Hitler a menționat peste 30 de încălcări ale frontierei doar pentru august
în discursul său de la Reichstag din 1 septembrie 1939.
În ultimele săptămâni ale lunii august 1939,
Germanii au fost terorizați în cele din urmă în sate cu expresia
„măcelăriți-i”.
Propaganda rasială în presa poloneză, în principal deținută de evrei
a jucat un rol major în persecutarea etnicilor germani.
Atacurile au atins punctul culminant pe 3 septembrie, la Bromberg,
în ceea ce este cunoscut sub numele de Duminica Sângeroasă.
Armata poloneză a oferit sprijin total civililor și partizanilor polonezi,
vânând, măcelând minoritatea germană rămasă încă rămasă în Polonia.
În practica comunistă standard, populația germană era vânată.
Casele au fost percheziționate și etnicii germani au fost bătuți și violați.
De obicei, erau adunați împreună, alungați și masacrați
în locuri izolate, în numere variind de la 39, 48, 53 la 104 la un moment dat.
Cel puțin 5.500 au fost sacrificați ca porcii.
Copiii au fost bătuți în cuie în hambare,
femeile au fost violate și tăiate până la moarte cu secure,
bărbați au fost bătuți și tăiați până la moarte.
328 de germani au fost aduși în biserica protestantă din Bromberg
după care biserica a fost incendiată. Toți cei 328 au murit arse.
Masacrele din orașul Bromberg ar fi ascunse din cărțile noastre de istorie.
Astăzi, aceste masacre s-au dovedit a fi una dintre cele mai monstruoase
și brutale a crimelor care vor fi comise vreodată unei populații civile.
Leon Degrelle a spus:
„Din toate crimele celui de-al Doilea Război Mondial,
nu se aude niciodată despre masacrele angro
care a avut loc în Polonia chiar înainte de război.
Mii de bărbați, femei și copii germani au fost masacrați
în cel mai îngrozitor mod de către mafiote înfuriate de presă (?)”.
Hitler a decis să oprească sacrificarea și s-a grăbit la salvare.
Germania a ripostat în cele din urmă la 1 septembrie 1939,
în aceeași zi, Danzig a fost capturat oficial de Germania.
Germania a invadat Polonia și a revendicat teritoriile
care îi fusese luată prin Tratatul de la Versailles.
Războiul cu Polonia a durat doar 29 de zile.
Blitzkrieg-ul a luat Polonia prin surprindere.
Actele de violență împotriva germanilor vor continua
și în cele din urmă includ un total de 58.000 de germani sacrificați.
Uciderile în masă ale germanilor au încetat pe 18 septembrie
când trupele germane au sosit la (?)
„Vorbesc în numele rațiunii.
Nu văd niciun motiv care ar putea forța continuarea acestui război. " - Adolf Hitler
Ziua în care bancherii au luat războiul, 3 septembrie 1939
Vă vorbesc din Camera Cabinetului de pe strada Downing 10.
În această dimineață, ambasadorul britanic la Berlin a înmânat Guvernului Germaniei
o notă finală care afirmă că, dacă nu am auzit de ei până la ora 11
că erau pregătiți imediat să-și retragă trupele din Polonia,
între noi ar exista o stare de război.
Trebuie să vă spun acum că nu a fost primit un astfel de angajament,
și că, în consecință, această țară este în război cu Germania.
Germanii eliberați l-au întâmpinat pe Hitler la Danzig ca pe un erou.
După ce a blocat calea oricărei discuții pașnice
timp de șapte ani înainte de război, Marea Britanie și Franța
a declarat război Germaniei pe 3 septembrie 1939.
Pe 5 septembrie,
prima bombă a fost aruncată pe pământ german de către Royal Air Force.
Uniunea Sovietică a invadat apoi Polonia dinspre est și a masacrat
zeci de mii de polonezi nevinovați, dar Aliații nu au spus nimic.
Aliații au folosit Polonia doar ca manechin pentru a începe războiul.
Churchill ar ceda chiar Polonia
si o intreaga Europa de Est la sovietici dupa razboi.
Francezii au invadat efectiv Germania pe 7 septembrie.
armata germană,
acum întărit cu trupe care se întorc din campania poloneză,
a condus o contraofensivă
care a luat înapoi teritoriul pierdut de la francezii invadatori.
Eliberând ceea ce francezii invadaseră,
germanii au pierdut 196 de soldați plus 114 dispăruți și 356 răniți.
La 17 septembrie 1939, războiul germano-polonez se terminase deja.
Misiunea lui Hitler fusese deja îndeplinită.
Dacă Marea Britanie și Franța nu ar fi declarat război,
războiul ar fi fost oprit chiar acolo.
Milioane de vieți ar fi fost salvate.
Cu toate acestea, Marea Britanie avea planuri pentru un război lung
și nu voiau pace.
Perioada de liniște dintre sfârșitul războiului polonez și până în mai 1940
se numește războiul fals.
În această perioadă, Germania a continuat să negocieze pentru pace.
Ducele britanic Arthur Wellesley, al 5-lea duce de Wellington, a spus:
„Această declarație de război
este vina anti-apăsătorilor și a nenorociților de evrei”.
În timpul discursului său din 6 octombrie 1939,
Hitler a pledat încă o dată pentru pace. El a spus:
„În niciun moment și în niciun loc
am acționat vreodată contrar intereselor britanice...
Cred și astăzi că în Europa nu poate exista decât pace reală
și în întreaga lume, dacă Germania și Anglia ajung la o înțelegere.”
Majoritatea polonezilor au înțeles
că germanii nu erau adevăraţii lor duşmani
și nu avea nicio mână în joc.
Conflictele de frontieră au fost instigate de partizanii polonezi sau evrei,
încurajat de presa deținută de evrei și de dictatorul polonez Smigly
lucrând în strânsă cooperare cu Roosevelt.
O colecție de documente secrete poloneze care au căzut în mâinile germanilor
când Varșovia a fost capturată în septembrie 1939,
a stabilit clar rolul crucial al lui Roosevelt
în declanșarea celui de-al Doilea Război Mondial.
Ei au dezvăluit, de asemenea, forțele din spatele lui Roosevelt care au făcut eforturi pentru război.
În septembrie 1939, Adolf Hitler a spus:
„De nenumărate ori am oferit prietenie
și, dacă este necesar, cea mai strânsă cooperare cu Anglia,
dar dragostea nu poate fi oferită doar dintr-o parte.
Trebuie să fie întâmpinat cu reciprocitate de cealaltă parte.
Germania nu urmărește niciun interes în Occident”.
În octombrie 1939, Hitler a proclamat în discursul său o nouă propunere de pace
pentru a preveni ca mai mulți europeni să fie uciși într-un război fără sens.
Dacă puterile aliate doreau pace,
demult ar fi luat mâna care le-a fost întinsă, dar nu.
Soarta acestui plan a fost exact aceeași
ca a tuturor celorlalte apeluri anterioare făcute de Hitler – niciun răspuns.
La 4 noiembrie 1939, Roosevelt și consilierul său evreu Bernard Baruch,
a decis în schimb să abroge actele anterioare de neutralitate
pentru a putea vinde arme natiunilor în război
şi să intre în curând într-un nou război împotriva Germaniei.
Daily Herald spunea în decembrie 1939:
"Nu mai vorbiți despre condițiile de pace! Rupeți Germania în bucăți!"
Hitler le cere aliaților să-și retragă declarațiile de război:
„Toate propunerile mele de pace au fost respinse și ne-a fost declarat război...
Poporul german nu are ură, nici sentiment ostil
faţă de poporul englez sau francez”.
Franței îi spune:
„Întotdeauna i-am exprimat Franței dorința mea de a îngropa pentru totdeauna vechea noastră dușmănie
și adună împreună aceste două națiuni, care au un trecut atât de glorios.”
Britanicilor, Hitler le spune:
„Am dedicat nu mai puțin efort pentru realizarea prieteniei anglo-germane.
În niciun moment și în niciun loc nu am acționat vreodată contrar intereselor britanice...
De ce ar trebui purtat acest război în Occident?"
ÎL OPRIRE pe WILFRED
Aliații plănuiau să invadeze Norvegia și Suedia,
atacând pentru a tăia resursele de minereu de fier ale Germaniei din Suedia
prin exploatarea ilegală a apelor norvegiene,
iar apoi ocupând importantul port norvegian Narvik.
La 8 aprilie 1940,
Marea Britanie a încălcat neutralitatea norvegiană exploatând apele norvegiene.
De asemenea, s-au făcut planuri pentru construirea unei baze de operațiuni în Danemarca,
Vecinul neutru al Germaniei la nord.
Aceste planuri aliate au fost numite: „Operațiunea Wilfred și planul R 4”.
Politicianul norvegian pe nume Vidkun Quisling
a confirmat existența acestor comploturi aliate.
Quisling a servit în armată din 1911 până la mijlocul anilor 20,
specializata in afaceri rusesti.
A fost staționat în Rusia și l-a văzut pe bolșevic jucând direct.
În 1929, s-a întors în Norvegia și a servit ca diplomat
iar mai târziu ministru al apărării pentru două guverne.
În 1930, a scris „Rusia și noi înșine”,
unde vorbea despre pericolele bolşevismului.
În 1933, a fondat Colecția Națională,
un partid de unitate națională pentru a salva Norvegia de amenințarea comunismului.
La împlinirea a 50 de ani a lui Adolf Hitler, Quisling a trimis o felicitare
mulțumindu-i că a salvat Europa de bolșevism și dominația evreiască.
Hitler i-a spus lui Quisling:
„După ce a făcut o propunere după alta britanicilor
privind reorganizarea Europei,
Acum sunt forțat împotriva voinței mele să duc acest război împotriva Marii Britanii”.
Quisling, care era simpatic cu Germania, nu și-a dorit țara
pentru a deveni un câmp de luptă, așa că l-a informat pe Hitler despre complot
să poarte război din cele două ţări scandinave.
În dimineața devreme a zilei de 9 aprilie 1940,
Prin urmare, Germania a pus rapid în acțiune operațiunea Weserubung
și a venit să securizeze Danemarca și apoi portul norvegian Narvik,
chiar înainte ca britanicii să-și poată plasa minele.
Aceasta a fost o manevră preventivă
împotriva operațiunii aliate planificate Wilfred și a Planului R 4.
Astfel, Hitler a împiedicat Marea Britanie să folosească Norvegia și Danemarca
ca bază de operare împotriva navelor germane.
Diplomații germani au asigurat cu calm conducerea națiunilor scandinave că
Germania nu caută nici cucerirea, nici amestecul în treburile lor interne.
Germanii au aruncat pliante peste Danemarca care explicau acțiunile lor,
a condamnat războiul și propaganda britanică antigermană
și i-a asigurat pe danezi că Germania își va proteja țara.
Viața în ocupația limitată germană a continuat fără probleme
pentru scandinavi în timpul războiului și majoritatea oamenilor nordici
erau fericiți că erau protejați de germani.
Pledoariile lui Hitler pentru pace au fost ignorate în mod repetat
întrucât trupele britanice și franceze se adunaseră în nordul Franței.
S-au discutat deschis planurile de a avansa spre est, spre Germania
prin Belgia și Olanda.
Ca un alt act preventiv de autoapărare națională,
Germania a dus lupta aliaților înainte ca aliații să poată invada Germania
și reinstituie un al doilea Tratat de la Versilles asupra ei.
Armatele Marii Britanii și ale Franței nu se potriveau
pentru noua tactică numită Blitzkrieg.
În Marea Britanie și Franța,
care anticipau lupta în tranșee, așa cum au făcut-o în Primul Război Mondial,
această nouă mașină de război germană a venit ca o surpriză pe care nu o puteau face față.
Germanii au ocupat rapid teritoriul și resursele vitale,
care i-a debordat și i-a prins în capcană pe aliați pe coasta Franței.
Hitler a invadat statele membre ale Societății Națiunilor, Belgia și Țările de Jos
pentru amplasarea lor strategică și pentru colaborarea cu Aliații.
Guvernele Țărilor de Jos au fost supuse unei presiuni intense ale aliaților
pentru a permite trecerea în siguranță pentru atacul aliat planificat
pe regiunea rurală a Germaniei.
Mai târziu, guvernul german a publicat un ziar de 50 de pagini în limba engleză numit
„Intrigă aliată în Țările de Jos”,
care detalia întreaga amploare a cooperării lor cu Aliații,
explicând de ce germanii au invadat strategic Țările de Jos.
Presa occidentală și istoricii moderni
au ținut aceste acuzații secrete față de public de atunci.
Presa deținută de evrei, precum și cărțile de istorie de astăzi,
în schimb portretizează Blitz-ul ca
cucerirea nazistă a Olandei, Belgiei și Franței.
Colegul lui Churchill, Alfred Duff Cooper, a spus:
„Război până la moarte împotriva întregului popor german”.
Lordul Beaverbrook ia scris lui Frank Gannett în decembrie 1938:
„Evreii îl urmăresc pe primul ministru Chamberlain.
El este hărțuit teribil de ei...
Toți evreii sunt împotriva lui...
Ei au o poziție importantă în presă aici...
sunt zguduit. Evreii ne pot conduce la război
iar influența lor politică ne îndreaptă în această direcție”.
La 10 mai 1940, Chamberlain a demisionat
iar Winston Churchill a ajuns la putere fără acordul poporului.
Churchill s-a născut la 30 noiembrie 1874,
în aristocrația Marii Britanii.
S-a înrolat în armată și a scris cărți populare despre aventurile sale militare.
Churchill a fost un susținător al eugeniei și a introdus un act privind deficiența mintală
care i-au cerut pe cei cu dizabilități mintale
să fie recluși în instituții pe durata vieții lor.
Deși inițial a vrut sterilizare,
a introdus și bugetul poporului care a mărit impozitele pentru cei bogați
în vederea finanțării programelor sociale.
A ajutat la stabilirea primului salariu minim al țării sale
și pensii pentru șomeri.
El a fost în spatele Legii asigurărilor naționale
care prevedea indemnizaţii de boală şi şomaj.
În aceeași zi în care a venit la putere,
Churchill a invadat micuța Islandă neutră
în invazia cu nume de cod Operațiunea Furcă.
Islanda era o țară neutră, dar asta chiar nu părea să conteze.
Ocupația ar ajuta la asigurarea controlului britanic asupra Atlanticului.
Britanicii s-au mutat rapid în interior, dezactivând rețelele de comunicații
și securizarea locurilor de aterizare.
Guvernul Islandei a protestat împotriva încălcării neutralității lor.
Ofițerii de poliție islandezi au vrut să oprească invazia britanică,
dar au decis mai târziu să nu reziste forței superioare britanice.
SUA intenționau să folosească Islanda neutră
ca bază a operaţiunilor navale în Atlanticul de Nord.
Mulți bărbați din Islanda s-au oferit voluntari să lupte pentru Waffen-SS.
Pe 24 mai 1940, la Dunkerque, Hitler a avut ocazia
pentru a captura întreaga armată britanică, dar a ales să nu o facă.
În schimb, a emis așa-numitul ordin de oprire
și a întârziat atacul cu două zile, părăsind ora britanică
pentru o evacuare haotică din portul Dunkerque,
sperând că britanicii îşi vor depune în sfârşit armele
și astfel puteau avea pace.
Aproape toată lumea a văzut asta ca pe un gest de pace.
Toată artileria grea, tancurile și vehiculele blindate
au fost lăsate pe țărmurile Franței.
Generalul german von Blomberg Fritz a spus cu privire la ordinul de oprire:
„Hitler ne-a uimit atunci vorbind cu admirație pentru Imperiul Britanic,
de necesitatea existenței sale,
şi a civilizaţiei pe care Marea Britanie o adusese în lume.
El a comparat Imperiul Britanic cu Biserica Catolică,
spunând că ambele erau elemente esențiale ale stabilității în lume.
A spus că tot ce voia de la Marea Britanie
a fost că ea ar trebui să recunoască poziția Germaniei pe continent.
Revenirea coloniilor Germaniei ar fi de dorit, dar nu esențială,
și s-ar oferi chiar să sprijine Marea Britanie cu trupe,
dacă ar trebui să fie implicată în dificultăți oriunde”.
Churchill era acum prea beat pentru a ține el însuși discursuri.
Atât de beat, de fapt, încât l-a angajat pe actorul Norman Shelley,
care a exprimat vocea lui Winnie the Pooh pentru ora copiilor BBC pentru a-l uzurpa.
A ținut cele mai faimoase discursuri radio din istoria britanică a secolului al XX-lea,
urmând identitatea lui Churchill și păcălit zeci de milioane de ascultători.
După șase săptămâni de Blitzkrieg german, Parisul era al lui Hitler.
Hitler și mareșalul Petain au făcut pace.
Armistițiul a fost semnat în același vagon de cale ferată
în care Germania s-a predat după Primul Război Mondial.
După ce s-au terminat delegațiile, Hitler a plecat acasă la Berlin
unde a fost primit acasă ca un erou național.
O viață în nordul Franței a continuat pașnic pentru civilii francezi
în timpul ocupației germane temporare din timpul războiului din 1940 până în 1944.
Manierele ocupanților germani erau impecabile.
Multe franceze chiar s-au îndrăgostit de soldații germani.
În aceeași zi, Hitler prin intermediul unui terț suedez
a prezentat Marii Britanii încă o ofertă de pace.
Germanii l-au contactat pe ambasadorul britanic în Suedia Victor Mallet,
prin judecătorul Ekeberg al Curții Supreme din Suedia,
care este cunoscut consilierului juridic al lui Hitler, Ludwig Weissauer.
Noua propunere de pace a lui Hitler a fost următoarea:
Imperiul Britanic își păstrează toate coloniile.
Poziția Germaniei pe continent nu va fi pusă la îndoială.
Toate întrebările referitoare la Marea Mediterană
iar coloniile sale franceze, belgiene și olandeze sunt deschise discuțiilor.
Polonia. Un stat polonez trebuie să existe.
Fostele state cehoslovace rămân independente,
dar sub protecţia germană.
Propunerea de pace a lui Hitler nu cerea nimic Marii Britanii
și presupune că statele ocupate în prezent de Germania ar fi deocupate,
întrucât ocuparea Germaniei era doar provizorie
datorită situaţiei de război actuale.
Dar nu. Winston Churchill nu era interesat să facă pace.
Această ofertă a fost respinsă.
Datorită lui Churchill, eforturile germane de pace prin Suedia au eșuat.
În după-amiaza zilei de 25 mai 1940,
Giuseppe Bastianini, ambasadorul Italiei la Londra,
a cerut o întâlnire cu ministrul britanic de externe, Lord Halifax,
pentru a discuta despre neutralitatea Italiei
şi cea a medierii italiene între Aliaţi şi Germania.
Bastianini a dezvăluit că golul italianului Benito Mussolini
a fost de a negocia un acord, care nu ar fi doar în armistițiu,
dar ar proteja pacea europeană pentru secol.
Halifax a răspuns favorabil
și a dus ideea cabinetului de război britanic,
unde a rezumat întâlnirea sa cu Bastianini
și și-a îndemnat colegii să ia în considerare medierea italiană.
Din nou, Churchill nu ar avea nimic din asta,
întrucât nu era interesat să facă pace.
Nici măcar o dată Churchill nu a luat în considerare oferta lui Mussolini
pentru a media pacea între Marea Britanie și Germania.
Problema a murit în cele din urmă.
Datorită lui Churchill, ofertele germane de pace prin Italia au eșuat și ele.
În loc să accepte orice ofertă de pace,
Churchill a răspuns înspăimântând poporul britanic
cu povești care suscita frică despre un viitor atac german cu gaze.
La o lună după ce Anglia a evacuat Dunkirk
și victoria Axei împotriva Franței,
Hitler întinse mâna pentru ultima dată
pentru a pune capăt vărsării de sânge fără sens.
Am avut ocazia să vorbesc cu el fără altă companie...
și i-am spus că vom avea ocazia să atacăm Londra
iar Londra este acoperită de ceață și putem zbura cu tot ce avem la dispoziție,
(?) 52, așa cum am făcut la Basel,
și el a spus „Oprește-te, oprește-te. Nu vreau să aud asta.
Tot atacul asupra Angliei este împotriva părerii mele, împotriva voinței mele.
Mi-ar plăcea să o pot opri.
Populația engleză este de o clasă atât de înaltă
și se aseamănă atât de mult cu nemții.
Urăsc să lupt cu Anglia”.
În iunie 1940, Hitler a aruncat pliante de pace peste Londra:
„În această oră, simt că este datoria mea în fața propriei mele conștiințe
pentru a apela încă o dată la rațiune și la bunul simț
în Marea Britanie ca şi în alte părţi.
Nu văd niciun motiv pentru care acest război trebuie să continue.
Sunt îndurerat să mă gândesc la sacrificiile pe care le va pretinde.
Aș dori să le evit”.
Pamflete și discursuri în care Hitler a oferit o propunere de pace
după ce propunerile de pace nu au fost suficiente.
Churchill și consilierii săi evrei doreau război.
Hitler a avut, de asemenea, o corespondență strânsă cu Mahatma Gandhi în perioada 1939-1940
și amândoi încearcă să-și pună puterile aliate în fire și să prevină un război.
Gandhi a fost un prieten sincer al lui Hitler.
Ambii erau aliniați cu privire la multe probleme.
Amândoi veneau dintr-o poziție umanitară
și au recunoscut forța rea ​​cu care se confruntau.
Gandhi știa că Hitler va fi ultima speranță de pace în lume.
„Dragă prieten... Nu avem nicio îndoială cu privire la curajul tău
sau devotament pentru patria ta,
nici nu credem că ești monstrul descris de adversarii tăi”.
Știți de propunerile mele către Anglia.
Toate ambițiile mele au fost să intru într-un sincer
și relație de prietenie cu poporul britanic.
Bătălia Marii Britanii
Adolf Hitler nu și-a dorit niciodată vreun război împotriva Regatului Unit
și a continuat să trimită oferte generoase de pace.
Așteptând un răspuns din partea Marii Britanii, germanii au rămas pasivi.
A existat chiar și o mare mișcare de pace în vara anului 1940 în Marea Britanie.
Mitinguri repetate pentru pace au avut loc chiar în fața ferestrelor lui Churchill.
În acele zile, demonstrațiile puteau mărșălui pe Downing Street în sus
numărul 10 și stai în fața ferestrei lui Churchill și țipă și spune
„Ne-am săturat de războiul tău, vrem pace”.
Și s-a întâmplat, demonstrațiile repetate în afara ferestrelor lui.
Churchill și-a dat seama că avea nevoie de un pretext pentru a distruge Germania,
pentru că Hitler nu dorea să inițieze niciun bombardament asupra Londrei.
Nu exista o altă cale prin care Churchill i-ar putea conduce pe americani în război,
dacă nu l-ar putea provoca pe Hitler să o facă.
Churchill i-a explicat intențiile lui Joe Kennedy,
ambasadorul american, tatăl regretatului președinte:
„Vreau ca germanii să înceapă să bombardeze Londra cât mai curând posibil,
pentru că asta îi va aduce pe americani în război și, mai presus de toate,
va pune capăt acestei mișcări de pace incomode și incomode
asta se întâmplă în propriul meu cabinet și în rândul populației britanice”.
S-a dovedit că a fost Churchill, nu Hitler,
care a iniţiat bombardarea civililor.
Conform Convenției de la Geneva, bombardarea civililor a fost o crimă de război majoră,
dar Churchill a ordonat în mod deliberat RAF să o facă oricum.
Perioada de liniște a războiului fals s-a încheiat la 11 mai 1940,
a doua zi după ce Churchill a devenit prim-ministru.
Pe măsură ce a declanșat imediat un război aerian asupra orașelor germane,
începând cu Freiburg,
British Royal Air Force a primit ordin să bombardeze zonele civile.
A doua zi, el a lansat primele atacuri asupra țintelor de transport
în valea industrială germană a Ruhrului, inclusiv Köln.
În luna mai, Münchengladbach, Gelsenkirchen, Hamburg, Bremen,
Essen, Duisburg, Düsseldorf și Hanovra au fost atacate.
În iunie s-au făcut atacuri asupra Dortmund, Mannheim, Frankfurt și Bochum.
La 3 iulie 1940, navele de război britanice au atacat unitățile navale franceze
în orașul-port nord-african Oran să nu cadă în mâinile germanilor.
Churchill indicase clar că nu vrea pace.
Churchill a ordonat apoi raiduri asupra Berlinului,
care a continuat în următoarele 7 sau 10 zile.
Hitler nu a răspuns.
Nu la primul raid, nu la al doilea, nu la al treilea sau al patrulea.
Totuși, tot mai supărat.
Pe 4 septembrie, Hitler a ținut un discurs celebru la Sportspalast.
(?) cea mai mare hoardă, zeci de mii, un public ales.
A ținut un discurs în care a spus acest nebun din Londra,
acum încearcă să ne provoace dacă alegem, (?)
dacă aruncă 10 tone de bombe, ne întoarcem și aruncăm 100.
Dacă aruncă 100 de tone de bombe asupra orașelor noastre,
Pot să mă întorc și să arunc mii de tone și o voi face într-o zi, într-o zi...
Dacă vin și o distrug, ca să spună că ne pot nimici orașele, a spus:
„Le voi șterge pe ale lor � ausradieren � Voi șterge orașele lor”.
Discurs foarte celebru.
Asta aștepta Churchill...
Chiar a doua zi, 5 septembrie, a avut loc un raid masiv asupra Berlinului.
În cele din urmă, pe 6 septembrie, în plină zi în acea după-amiază,
Anglia... populația londoneză putea auzi călcarea
a bombardierelor germane care se apropie care vin în orașe...
Și în acea după-amiază de 6 septembrie 1940, începutul Blitz-ului,
6.000 de londonezi au fost uciși și răniți și răniți în acea zonă.
Ce a vrut Churchill. Este opusul a ceea ce și-a dorit Hitler.
Acum Churchill îl păcălise în mișcarea pe care nu voia să o facă niciodată.
Ca urmare a provocării deliberate a lui Churchill,
un Hitler furios a ripostat în cele din urmă și a început să bombardeze docurile din Londra,
East End-ul Londrei. În sfârșit, orașul Londra
și West End pe 6 și 7 noiembrie 1940.
În septembrie 1940, 7000 de locuitori ai Londrei au fost uciși în bombardament.
La 16 septembrie 1940, la ordinul lui Winston Churchill,
britanicii au dezlănțuit 100.000 de bombe puternic explozive
și 14.000 de bombe incendiare în primele atentate teroriste deliberate
a districtelor civile din Mannheim.
Fraternul adjunct, Rudolf Hess, a fost mâna dreaptă și prieten de multă vreme a lui Hitler.
El era al doilea comandant al Germaniei.
El a fost tipul care a scris dictatul pentru „Mein Kampf” al lui Hitler.
În 1940, Hitler i-a cerut lui Hess să ia legătura cu prietenii săi englezi
și spune-le lor sau oricărui alegător că Germania a căutat doar pacea.
El îi spune în privat lui Rudolf Hess:
„Ai prieteni ai tăi aristocrați în Anglia despre care vorbești mereu.
Nu-i poți contacta într-un fel?
Spune-le că nu vrem nimic de la britanici,
că vrem doar pace (?) pune capăt războiului.
Nu poți transmite acest mesaj poporului britanic într-un fel?
ai aceste contacte acolo?” Dar Hitler i-a spus asta lui Rudolph Hess:
„Ai prieteni ăștia în Marea Britanie, acum îi poți contacta cu siguranță.
Spune-le britanicilor că nu vrem nimic”.
Oferta lui de pace a fost următoarea:
Hitler va fi pregătit să retragă trupele din Franța,
Olanda, Belgia, Polonia și chiar Cehoslovacia.
El a vrut, de asemenea, acordul Marii Britanii
să aibă mână liberă în Orient pentru a învinge comunismul.
Și-a dorit înapoi și fostele zone germane.
În plus, Hitler a oferit că Wehrmacht-ul german
ar proteja Imperiul Britanic dacă ar fi vreodată amenințată de vreun inamic.
În mai 1941, Hess a zburat într-o misiune solo
cu Messerschmitt Bf 110 al său peste Scoția.
Într-o perioadă în care Germania câștiga războiul,
s-a parașut ducând încă o ofertă de pace în Marea Britanie.
Hess vorbea fluent engleza și a încercat să se întâlnească
cu ceea ce el credea a fi activiști britanici pentru pace
și să se conecteze cu ducele de Hamilton,
cu care Hess s-a împrietenit înainte la Jocurile Olimpice de la Berlin din 1936.
El a vrut să-l convingă pe prietenul său britanic de dorința sinceră de pace a Germaniei.
În schimb, a căzut în mâinile lui Churchill și a fost arestat.
Winston Churchill, desigur,
a refuzat să accepte acordul de pace al lui Hitler oferit de Hess.
Churchill, în schimb, l-a închis pe viață
și a pus capăt misiunii disperate de pace a lui Hess.
Churchill a refuzat toate ofertele de pace și le-a ținut departe de public.
Hess a fost ținut în izolare pe toată durata războiului,
la ordinul lui Churchill de a ascunde cine a fost adevăratul bellicist al războiului.
Documentele secrete ale guvernului au dezvăluit că britanicii
a primit peste două duzini de oferte de pace între 1939 și 1941.
În special în septembrie 1939, octombrie 1939,
iulie 1940, după căderea Franței, ianuarie 1941 etc.
Ofertele de pace au căzut în urechi surde, deoarece Churchill n-ar fi dorit nimic.
În schimb, va continua să facă tot posibilul pentru a trage SUA în război.
Belicnicii aveau să găsească alte mijloace de a continua războiul. DECLARĂ RĂZBOI LUI HITLER ȘI REFUGĂ ZECI DE OFERTE DE PACE
Bineînțeles că eram foarte trist, pentru că făcusem totul pentru a preveni războiul.
Recent Sven Hedin a publicat o carte în care
acum citează cu plăcere un cuvânt pentru oferta mea către polonezi
care se transmitea atunci prin englezi.
Trebuie să spun că chiar am simțit un fior
când am citit din nou această ofertă recent.
Din câte știu acum de atunci,
pentru că dacă la momentul respectiv această ofertă ar fi fost acceptată,
atunci Danzig ar fi german cu siguranță,
dar în rest, totul ar fi amintit așa cum a fost,
ne-am fi dedicat sarcinilor noastre sociale, am fi muncit,
ne-am fi înfrumusețat orașele, am fi construit așezări de locuințe,
ne-am fi pus în ordine drumurile, am fi înființat școli.
Am fi construit un adevărat stat național-socialist.
Și acum a venit la război.
Am făcut tot ce era în puterea mea aici.
Tot ce ar putea face un bărbat,
aproape până la înjosirea de sine pentru a o evita.
Am făcut o ofertă la oferta englezilor.
M-am consultat cu diplomații lor de aici și i-am rugat să fie rezonabili.
Dar nu se putea face nimic.
Au vrut război și nu au făcut nici un efort să-l mascheze.
De șapte ani Churchill a declarat: „Vreau război!”
Regret că aceste popoare trebuie să lupte între ele,
pe care mi-am dorit atât de mult să-i aduc împreună.
F�hrer... Adolf Hitler.
"De ce să nu ripostăm!? De ce trebuie să luăm asta?"
Ani de zile a trebuit să-i forțez în mod repetat să fie legali.
Dar nu crezi că asta nu îmi face inima să simtă
parcă izbucnesc de furie când aud de aceste raiduri aeriene.
Știi că nu am făcut acele lucruri de luni de zile.
Nu am permis să fie aruncată o singură bombă asupra orașului Paris.
Înainte să atacăm Varșovia, am cerut capitulare de cinci ori,
Am fost mereu refuzat.
Am cerut ca măcar femeile și copiii să fie trimiși afară.
Nici măcar ofițerul care poartă steagul armistițiului nu a fost primit.
Totul a fost refuzat și abia atunci m-am hotărât
să facă ceea ce este permis de fiecare lege a războiului.
Când englezii au început să-și arunce bombele,
Am așteptat trei luni și jumătate și nu am făcut nimic.
Am așteptat gândindu-mă pur și simplu că poate că vor mai veni în fire.
S-a dovedit altfel.
Crede-mă, astăzi nu este diferit.
Și acum, Volksgenossen al meu, aceste sacrificii (sunt) grele pentru individ;
pentru sotia care si-a pierdut sotul si cu el cel mai drag lucru pe care il poseda;
și la fel este și pentru copilul care și-a pierdut tatăl.
Mama care și-a pierdut copilul,
sau mireasa sau iubitul care trebuia să-și dea drumul, să nu-i mai vadă niciodată.
Toți au făcut sacrificii mari.
Fie ca fiecare german să realizeze că sacrificiul acestor oameni merită
nu mai puțin decât unul pe care îl va avea de făcut un alt om în viitor.
Jertfa femeii care naște un copil pentru această națiune
este egal cu cel al omului care își apără națiunea.
Nenumărate milioane au căzut pe câmpul de luptă pentru asta, poporul nostru german,
în cursul secolelor, chiar al mileniilor.
Milioane de alții și-au vărsat sângele pentru asta.
Mi-am întins mâna des – degeaba.
Au vrut această luptă; acum o vor avea.
Volkul german va duce această luptă până la capăt.
Volkul german vrea să aibă pace în sfârșit.
Vrea o pace care să-i permită să funcționeze și care să nu permită
ticăloșii internaționali să se agite între alte popoare împotriva noastră.
Aceștia sunt paraziții care își fac avere prin război.
Nu am niciun motiv să port război pentru considerente materiale.
Pentru noi, nu este decât o întreprindere tristă; ne fură pe noi, Volkul german
și întreaga comunitate, de atâta timp și putere umană.
Nu dețin stocuri în industria armamentului.
Nu câștig nimic în această luptă.
Aș fi fericit dacă am putea lucra din nou așa cum lucram înainte pentru Volk-ul meu.
Dar acești criminali de război internaționali
sunt, în același timp, cei mai mari operatori de piață neagră din industria armamentului.
Ei dețin fabricile, fac afacerile.
Sunt aceiași oameni pe care i-am avut aici în Germania mai devreme.
Nu vreau să port război,
dar dacă mi se impune, atunci o voi duce până la ultima suflare.
O pot face astăzi pentru că știu că întregul Volk german stă în spatele meu.
Când acest război se va termina, Germania va începe o mare întreprindere.
Un strigăt de „Ridică-te” va răsuna prin ținuturile germane!
Apoi Volk german...
va abandona producția de tunuri
și va începe munca de pace și de reconstrucție pentru milioanele de masă!
CLICA INTERNAȚIONALĂ
În 1933, la primul său mandat,
Președintele Franklin Roosevelt a normalizat relațiile cu comuniștii
iar Uniunea Sovietică a primit recunoașterea diplomatică.
Evreul William Christian Bullitt
a fost numit primul ambasador al SUA la guvern.
Bullitt a fost ulterior redistribuit ca ambasador în Franța.
Francmasonul de gradul 32, președintele Franklin Roosevelt,
a sugerat adăugarea ochiului atotvăzător și a piramidei la bancnota.
Roosevelt a lăudat, de asemenea, comunismul.
„Rusia este mult mai bine și lumea este mai sigură cu Rusia
sub comunism decât sub ţari. Stalin este un mare lider.”
La ordinul Federal Reserve System și al proprietarilor săi privați,
la 5 aprilie 1933, Franklin D. Roosevelt a emis ordinul prezidențial 6102,
care a cerut tuturor americanilor să livreze toate monedele de aur, lingouri de aur
și certificate de aur la Banca Rezervei Federale locale.
Orice infractor ar fi amendat cu până la 10.000 USD,
închis până la zece ani sau ambele pentru încălcarea cu bună știință a acestui ordin.
De atunci, fiecare cetățean american are datorii de la naștere
și este proprietatea Federal Reserve System, proprietate privată.
1933, și acela a fost anul, în noiembrie, când Franklin Roosevelt atunci
chiar în primul său mandat, a recunoscut Uniunea Sovietică, a normalizat relațiile.
Ei bine, asta era deja în curs.
Aveam deja infiltrarea de la începutul regiei sovietice,
un partid comunist condus.
Și ceea ce am descoperit la un moment dat în cercetarea mea a fost că,
pentru a perpetua această alianță,
pentru a continua relațiile cu Uniunea Sovietică,
care a devenit cu adevărat o obsesie a guvernelor americane din acea zi înainte,
guvernul american a trebuit să învețe să mintă oamenii
și spune-ne minciuni despre comunism, spune-ne minciuni despre Stalin,
spune-ne minciuni despre Uniunea Sovietică.
Malcolm Muggeridge a sosit în URSS în 1932.
A fost unul dintre puținii jurnaliști
să raporteze despre condițiile reale din mediul rural.
Pentru fiecare articol despre foamete care a apărut,
două au fost publicate negându-i existenţa.
Muggeridge își amintește cel mai influent corespondent de la Moscova
a fost Walter Duranty, jurnalistul câștigător al premiului Pulitzer
pentru New York Times.
The New York Times este deținută de evrei și în timpul primului și celui de-al doilea Holodomor
proprietarul și editorul său a fost evreul Adolph Ochs.
Duranty s-a căsătorit și cu evreica Jane Cheron la scurt timp după primul Holodomor.
Nu era cel mai mare??? printre jurnaliştii de la Moscova,
dar el a fost cel mai tare??? a oricărui jurnalist pe care l-am întâlnit vreodată
în 15 ani de jurnalism.
Și obișnuiam să ne întrebăm dacă, de fapt,
autoritățile nu au avut vreo influență asupra lui,
pentru că a jucat atât de complet jocul lor.
Jurnalistul Joseph Alsop a susținut că
„Duranty a fost un mare agent KGB și a mințit ca un soldat”.
Când a fost vorba de foamete, de marea foamete din Ucraina,
atunci raportarea lui a fost deosebit de rușinoasă,
pentru că a negat că ar fi fost vreo foamete.
De fapt, sovieticii îi acordă lui Duranty permisiunea de a face un tur în Ucraina neînsoțit.
El relatează în The Times că toate discuțiile despre foamete acum sunt ridicole.
Cu toate acestea, documentele de la Ministerul de Externe britanic au dezvăluit
că în conversații private la Ambasada Marii Britanii,
Duranty a spus că până la 10 milioane de oameni au murit.
Când discutau problema recunoașterii Uniunii Sovietice,
guvernul Statelor Unite recunoaște Uniunea Sovietică,
articolele lui Duranty erau considerate dovezi foarte valoroase
de partea recunoașterii.
Duranty a fost prezent în timpul Terorii Roșii, care a culminat cu foamete forțată în Rusia,
primul Holodomor 1921-23 și, de asemenea, al 2-lea Holodomor 1932-33.
Cu toate acestea, guvernul SUA ocupat de sionişti era dornic să accepte naraţiunea lui
pentru a recunoaște regimul criminal evreiesc bolșevic.
Și cred că, într-un fel, aici vedem creșterea standardelor duble.
Cred că vedem și creșterea relativismului moral,
relativismul cultural, aceste boli pe care le vedem astăzi în cultura noastră,
Cred că își au rădăcinile în această relație și așa că aș începe prin...
chiar cu acest început, pentru că cred că a fost atât de important.
16 noiembrie 1933, ziua în care am recunoscut Uniunea Sovietică.
Asta a fost foarte ciudat,
dat fiind înregistrarea intrării guvernului bolşevic.
În ceea ce privește numărul de cadavre, în acei primi ani revoluționari,
sovietică, noua poliție secretă bolșevică
executat fără proces mai mult de 1000 de oameni pe lună.
Mai târziu, în anii 1930,
Stalin ucide zeci de mii de oameni pe lună,
și totuși Statele Unite s-au grăbit în alianță,
s-a grăbit să recunoască guvernul sovietic sub Roosevelt,
în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, sa grăbit în această alianță.
Atât guvernul britanic, cât și cel american
au fost puternic infiltrați de evrei de conducere comuniști și infiltrați sovietici.
Liderii politici atât din Marea Britanie, cât și din America
se aflau sub influența dominantă a unei coloane a cincea comuniste.
Atât Roosevelt, cât și Churchill s-au înconjurat de consilieri evrei
și s-au bazat pe banii evrei pentru a-și susține campaniile pentru funcții.
Prin urmare, evreii aveau control total asupra opiniei publice în ambele țări.
Am aflat ulterior, am confirmat, după ce s-au deschis arhivele
la dizolvarea Uniunii Sovietice în 1991,
mai târziu am aflat multe dintre acestea
înalți oficiali din guvernul Statelor Unite
lucrau pentru Stalin, erau agenți sovietici.
Unii dintre evreii comuniști care se infiltraseră în guvernul SUA
Roosevelt din jurul orașului include: Bernard Baruch, Felix Frankfurter,
David Lilienthal, David Niles, Louis Brandeis, Samuel Rosenman,
Henry Morgenthau Jr., Benjamin Cohen, rabinul Stephen Wise, Francis Perkins,
Sidney Hillman, Herbert H. Lehman, Jessie Strauss, Harold Laski,
Charles Wyzanski, Samuel Untermeyer, Edward Filene, David Dubinsky,
Mordecai Ezekiel, Abe Fortas, Isador Lubin, Harry Dexter White,
David Weintraub, Nathan Silvermaster, Harold Glasser, Irving Caplet,
Salman Adler, Benjamin Cardozo, Anna Rosenberg,
și mulți alții.
Acești evrei de înclinație comunistă funcționau practic
ca agenţi ai Uniunii Sovietice în cadrul guvernului american.
După cum a remarcat istoricul evreu Lucy Dawidowicz:
„Roosevelt însuși l-a adus în cercul său imediat
mai mulți evrei decât orice alt președinte înainte sau după el”.
Winston Churchill nu era el însuși mai bun.
Mama lui Churchill era evreică și
asta a fost raportat într-un ziar din Ierusalim, cred că acum câteva luni.
Evident că mă uit la asta, că ea a avut
Sânge evreu din linia ei maternă.
Foarte interesant într-adevăr. Nu cred că Churchill era conștient de acest fapt.
Nu a pomenit niciodată de asta,
dar ce este interesant în legăturile sale cu comunitatea evreiască,
pe care voi intra in detaliu aici...
cele două domenii de interes de bază pe care trebuie să le priviți în cariera lui Churchill,
perioada în care a fost în așa-numita sălbăticie,
când a demisionat din cabinetul lui Stanley Baldwin ca ministru,
iar în următorii 10 ani, până în 1939, a rămas fără funcție.
Din orice birou. A fost doar un membru al parlamentului.
Deci tot ce avea era salariul lui de membru al parlamentului
și câștigurile sale destul de jalnice ca jurnalist,
totuși reușește cumva să susțină o proprietate de țară enormă,
care a costat o sumă foarte mare de bani de întreținut cu toți grădinarii
și creșele și dădacele și bucătarii și menajerele,
si tot restul. Avea un personal privat uneori de 20 sau 30 de persoane.
Toți sunt susținuți din salariul său de membru al parlamentului,
care era la acea vreme 500 de lire pe an. 750 de dolari pe an.
sau 2.000 de dolari de fapt, pentru că la acel moment cred că era 4 dolari pentru o liră.
Cum a făcut-o? Ei bine, răspunsul este că din 1936 încoace,
a fost finanțat de un mic grup secret de presiune numit „The Focus”.
Nu veți găsi prea multe referințe la „The Focus” în cărțile de istorie,
dar cu siguranță a existat și există mai multe dosare
din lucrările private ale lui Churchill referitoare la „The Focus”...
„The Focus” era un grup de aproximativ 30 sau 40 de industriași britanici de frunte
și bancheri și foști politicieni
care a decis că Churchill merită să fie menținut pe linia de plutire...
și l-au finanțat.
Nu toți erau evrei, erau în primul rând evrei,
dar sunt și socialiști de stânga
și membrii conservatori de stânga ai parlamentului,
care toți au decis să-l țină pe linia de plutire.
În iulie 1936, președintele de atunci al britanicilor...
al companiei Shell Petroleum
a scris un cec pentru Churchill de ordinul a 40.000 de lire sterline,
care în zilele noastre banii ar fi probabil aproximativ 700.000 de dolari...
și i-a dat-o în dar.
Era evreu.
A fost un cadou evreiesc pentru Churchill
și intenția era ca Churchill... l-au cumpărat.
A devenit „Pied Piper (al Hamelin)” din acel moment.
Iar cel care plătește piperul sună melodia.
Dacă te uiți la evenimentele așa cum s-au petrecut cu adevărat până în 1936,
cu greu a dat Germaniei o mențiune trecătoare în discursurile și scrierile sale.
Alte lucruri erau mai importante.
Din 1936 încoace, a început să bată tamburul anti-nazist, antigerman...
și la acea vreme exista o mare parte de sentimente pro-germane în Marea Britanie,
ca martor, comportamentul ducelui de Windsor... regele.
Regele Edward...
Regele Edward al VIII-lea, care a domnit mai puțin de un an,
după moartea tatălui său, a fost foarte pro-german și pro-Hitler și de fapt...
s-a înțeles foarte bine cu Adolf Hitler când a vizitat Germania mai târziu, în 1937.
A fost forțat să abdice de același lobby,
dar acest lobby a fost cel care finanțează Churchill din 1936 încoace
și care în cele din urmă a manevrat și s-a proiectat
introducerea lui în cabinet în 1939...
și în cele din urmă preluarea lui ca prim-ministru în 1940.
A purtat un război...
de care Marea Britanie nu avea un interes real.
Am spus asta în repetate rânduri.
Orice percepție logică a celui de-al Doilea Război Mondial acum, privind înapoi după 50 de ani,
strigă către cerurile înalte...
când vedem destul de clar că ar fi trebuit să spunem...
ar fi trebuit să le spunem polonezilor în 1939:
— Ai o problemă cu germanii, rezolvă-o singur.
Ar fi trebuit să le spunem evreilor:
— Ai o problemă cu naziștii, rezolvă-o singur.
Nu este preocuparea Marii Britanii și a Imperiului Britanic.
Avem alți pești de prăjit. Asta ar fi trebuit să spunem.
Churchill, din păcate, era dator față de acești oameni
si nu avea alternativa.
Deci, în 1940, când ni s-a pus o alegere
de a accepta oferta de pace foarte generoasă care ne-a fost făcută,
care este ascuns de cărțile de istorie,
de către germani sau purtând un război total lipsit de sens mai departe,
Churchill a luat o întorsătură greșită și a falimentat Marea Britanie
și a ruinat Imperiul Britanic.
Am spus asta pentru prima dată în cartea mea „Războiul lui Churchill” în 1987,
iar acum alţi cinci istorici majori care au spus acelaşi lucru.
Aceasta a devenit acum cunoscută drept linia revizionistă a istoriei
pe cel de-al Doilea Război Mondial, și eu sunt cel care de fapt a deschis această cale,
făcându-i pe oameni să creadă de neconceput,
privind traseul alternativ pe care l-am fi putut lua în 1940.
În 1941, pentru a încheia asta, devine într-adevăr foarte interesant,
deoarece documentele Weizmann, care sunt documentele lui Chaim Weizmann,
care a fost primul președinte al statului Israel.
Și a fost liderul mișcării sioniste internaționale
pe tot parcursul celui de-al Doilea Război Mondial.
Arhivele Weizmann, prostesc sau înțelept,
mi-a dat acces complet la toată corespondența Weizmann cu Churchill.
Și în arhivele Weizmann, toată corespondența lui Churchill cu Weizmann
de-a lungul anilor de război și înainte de (?) război mondial,
și toate însemnările lui despre întâlnirile sale cu Churchill.
O să menționez aici doar una dintre acele scrisori.
Este o scrisoare scrisă de Chaim Weizmann, liderul mișcării sioniste...
la vremea aceea locuia în Statele Unite, lui Winston Churchill în septembrie 1941,
cu trei luni înainte de Pearl Harbor,
când Churchill încearcă frenetic să atragă Statele Unite în războiul său,
pentru că aceasta este singura lui mântuire.
Iar Weizmann îi scrie lui Churchill o scrisoare în care spune
„Domnule prim-ministru, dacă nu ne acordați ceea ce vrem,
care este crearea unei armate evreiești în Orientul Mijlociu,
cu propriul nostru arsenal și cu propriile noastre arme,
și propria noastră uniformă și propriul nostru steag,
dacă nu ne dai ceea ce vrem,
atunci nu ne vei cuceri.
Și permiteți-mi să vă spun ce vom face dacă ne acordați ceea ce ne dorim.
Dacă ne îndeplinești dorințele noastre,
atunci vom acționa în numele tău în Statele Unite.
Și amintiți-vă, domnule Churchill", scrie el în scrisoarea sa, "amintește-ți...
suntem singurul bloc unificat puternic din Statele Unite
care sprijină ferm cauza britanică în acest război, septembrie 1941.
Toți ceilalți sunt practic izolaționiști.
Suntem singurul grup etnic unificat care sprijină ferm cauza britanică.
Suntem singurii oameni care sunt în poziția de a aduce SUA în acest război.
Am făcut-o în ultimul război și o putem face din nou”.
Churchill a devenit liderul Gentile al acestui grup secret.
Evreii comuniști și sionişti din jurul lui Churchill au inclus Sir Robert Mond,
Sir Robert Waley Cohen și Bernard Baruch.
Atât Roosevelt, cât și Churchill au devenit liderii dintre Gentile
în războiul internaţional al evreilor împotriva Germaniei.
Prim-ministrul britanic, Neville Chamberlain,
i-a spus ambasadorului SUA în Marea Britanie, Joseph P. Kennedy, că:
„America și evreii lumii au forțat Anglia să intre în război”.
Revista evreiască Sentinel of Chicago, 8 octombrie 1940, spunea:
„Când național-socialiștii și prietenii lor plâng sau șoptesc
că acest război este adus de evrei, au perfectă dreptate”.
Churchill a părăsit Londra pentru a se întâlni cu Roosevelt pentru o conferință în Quebec
la sfârșitul verii anului 1943.
Un reporter a întrebat dacă plănuiau să ofere termeni de pace Germaniei.
Churchill a răspuns repede:
— Doamne, nu. Ar accepta imediat.
Din nou, într-o scrisoare din 1944 către aliatul său,
uciderea în masă a bolșevicului Joe Stalin,
Churchill confirmă realitatea de netăgăduit a propunerilor generoase de pace ale lui Hitler.
„Nu ne-am gândit niciodată la pace,
nici măcar în acel an când eram complet izolați
și ar fi putut face pace fără a prejudicia grav Imperiul Britanic,
și în mare măsură pe cheltuiala dumneavoastră.
De ce ar trebui să ne gândim la asta acum,
când victoria se apropie pentru noi trei?"
DA, GERMANIA A FOST PE ACUM O DEMOCRATIE, ÎNAINTE DE NOI
ȘI AM FOST JĂDĂȚI STORSI ȘI USCATI
NU...
CE ÎNSEAMNA DEMOCRAȚIA SAU STATUL AUTORITAR PENTRU ACELE HIENE INTERNAȚIONALE?
NU LE PASA DELOC! EI SUNT INTERESATI DOAR DE UN SINGUR LUCRU
ESTI DISPUT SĂ FIE JĂDAT?
DA SAU NU?
SUNTEȚI DESTUL DE PROST SA PĂSTRAȚI TACĂ ÎN PROCES?
DA SAU NU?
ȘI, CÂND O DEMOCRATIE ESTE DESTUL DE PROSTĂ
SĂ NU TREBUIE ÎN PIE, ATUNCI E BINE!
DAR CAND UN STAT AUTORITAR DECLARA
„NU MAI PĂDĂȚI OAMENII NOȘTRI...
"NICI DIN INTERIOR, ȘI EXTERIOR! ATUNCI E RĂU."
ÎN REALITATE, BANII DOMINĂ ÎN ACESTE ȚĂRI
EI VORBEȘTE DESPRE LIBERTATEA PRESEI,
CÂND DE fapt TOATE ACESTE ZIARE AU UN SINGUR PROPRIETAR
IAR PROPRIETARUL ESTE, IN ORICE CAZ, SPONSORUL (MASS MEDIA)
ACEASTA PRESĂ CONTURĂ APOI OPINIILE PUBLICE
ACESTE PARTIDURI POLITICE NU AU DELOC DIFERENȚE
CA ÎNAINTE CU NOI
CUNOAȚI DEJA VECHILE PARTIDURI POLITICE
TOȚI ERAU ACEȘI
ATUNCI OAMENII TREBUIE SĂ SE GANDEȘTE ASTA, ÎN ACESTE ȚĂRI
DE LIBERTATE SI BOGATIE...
TREBUIE SĂ EXISTA O VIAȚĂ FOARTE CONFORTĂ PENTRU OAMENII SĂI
DAR OPPUTUL ESTE CAZUL
ÎN ACESTE ȚĂRI, ÎN AȘA-NUMELE „DEMOCRAȚII”
OAMENII NU ESTE INFRACTUL FOCALUL PRINCIPAL DE ATENȚIE
CE CONTEAZĂ CU adevărat
ESTE EXISTENTA ACESTUI GRUP DE „DEMOCRATII”
ADICA EXISTENTA A CEVA SUTE
A CAPITALISTILOR GIGANTI
CARE DEȚIN TOATE FABRICILE ȘI ACȚIUNILE
ȘI CINE, ÎN FINANȚĂ, CONDUC POPORUL
NU SUNT INTERESAȚI DELoc DE MAREA MASĂ DE OAMENI
Evrei!
EI SUNT SINGURII
CUI POATE FI ADRESA CA ELEMENTE INTERNAȚIONALE
PENTRU CĂ ÎȘI ÎȘI DESFĂRĂ AFACEREA Peste tot
ESTE O MICĂ CLICĂ INTERNAȚIONALĂ FĂRĂ RĂDĂDINI
ASTA ÎNTÂND OAMENII UN ÎMPOTRIVA CELALALĂ,
ASTA NU VREA CA EI PACE
NE POT SUPRIMA!
NE POT UCI, DACĂ ȚI PLACE!
DAR NU VOM CAPITULA!
ACESTI Evrei obisnuiau sa rada de asta
EI CRED CĂ ESTE O GUMĂ
NU MAI RÂD
AZI EI REALIZĂ GRAVITATEA SITUAȚIEI.
A FOST O LUPTA
ÎMPOTRIVA ÎMPOTRIVA OAMENILOR CARE...
...PARE A AVEA PUTERE OMNIPOTENTĂ ÎN NAȚA NOASTRĂ
LUPTA IMPOTRIVA EVREILOR
O PUTERE SATANICĂ
NE CULUASE TOATA TARA
CINE A FOST CAPAT SĂ SĂ APĂȘEȘTE POZIȚII-CHEIE ALE VIȚII NOASTRE INTELECTUALE ȘI SPIRITUALE
DAR SI ALE VIEII POLITICE SI ECONOMICE
ȘI DIN ACESTE POZIȚII-CHEIE EI PUTEA CONTROLA ȘI MONITORIZA ÎNTREAGA NAȚIUNE
ACEASTA PUTERE A AVUT, ÎN ACELAȘI TIMP
INFLUENȚA DE PERSECUȚIE CHIAR CU LEGEA
CEI CARE AU LUPTA IMPOTRIVA ACESTEI PUTERI
ȘI CINE AU DORU SĂ OFERĂ REZISTENTĂ ÎN OPOZIȚIA AVANSĂRII ESTE
EVREMIA ATOATPUTERNICĂ NE-A DECLARAT, ASfel, RĂZBOI
SI CE AM REALIZAT IN ACESTI ANI! PÂNĂ ÎN 1939
INVIDIA CREȘTE ÎN ACELAȘI MOD
ACEIAȘI BĂRBAȚI CARE PENTRU APOI GERMANIA ÎN PRIMUL RĂZBOI Război Mondial
„MR CHURCHILL” A ÎNCEPUT Imediat să se agită
„DOMNUL EDEN”
ȘI APOI DEsigur Evreii, CU HORE BELISHA ÎN FRONT
A ÎNCEPUT CAMPANIA DE DEFENSĂ
AN DUPĂ AN...
EI S-au spus: „DA, SE ÎRMĂ”
DA, AM FĂCUT ÎNTOTDEAUNA
M-au INTREBAT SI INAINTE
DE CE AI ATUNCI SA...
...DACA VREI PACE?
DE CE AI CREAT SS?
... CÂND, CU ORIENTARE, SINGURUL LUCRU PE CARE ÎȚI VREI ESTE FRATERNITATEA?
PENTRU CA SUNT OAMENI CARE NU VOR!
Și am vrut să le arăt
CA SI EU AM FOST PREGATIT PENTRU CELELAL CAZ
CEA MAI PREȚIoasă POSIEIE PE CARE O AVEȚI ÎN LUME...
ESTE PROPRII VOI OAMENI...
SI PENTRU ACESTI OAMENI...
SI DE DRUMUL ACESTUI OAMEN...
VOM LUPTA SI VOM LUPTA!
ȘI NICIODATĂ NICIODATĂ!
ȘI NU OBOSITI NICIODATĂ!
ȘI NU PIERDI NICIODATĂ CURAJUL!
SI NU DISPERATI NICIODATA!