JUDEJA OBJAVLJUJE RAT NEMAČKOJ
Godine 1932-e, Bernard Lecache, predsednik Svetske Jevrejske Lige, je rekao:
„Nemačka je naš javni neprijatelj broj jedan.
Naš cilj je da joj nemilosrdno objavimo rat."
U martu 1933-će, pre nego što su Nemci doneli bilo kakve anti-jevrejske zakone
i pre nego što je došlo do bilo kakvog neprijateljstva protiv Jevreja,
jevrejski lideri širom sveta su zvanično
objavili rat Nemačkoj.
Počeo je svetski jevrejski bojkot nemačke robe.
20.000 Jevreja protestovalo je u 'New York City Hall'-u.
Mitinzi i bojkoti bili su usmereni protiv nemačke robe.
Samuel Untermeyer je, govoreći u ime Međunarodnog Jevrejstva,
objavio rat Nemačkoj s ekonomskim bojkotom.
Na naslovnoj strani londonskog Daily Express-a iz 24-og marta, je stojalo:
„JUDEJA OBJAVLJUJE RAT NEMAČKOJ“.
Citirani su jevrejski lideri koji su pozivali na
'sveti rat' protiv nemačkog naroda:
„Jevrejski veletrgovac će napustiti svoju kuću, bankar, svoju berzu,
trgovac, njegov posao a prosjak svoju skromnu kolibu,
da bi se uključio u sveti rat protiv Hitlerovog naroda...“
"The Express" je rekao da je Nemačka sada suočena
sa međunarodnim bojkotom svoje trgovine, finansija i industrije.
U Londonu, Njujorku, Parizu i Varšavi,
Jevrejski biznismeni su ujedinjeni da krenu u ekonomski krstaški rat.
U avgustu 1933-će, Samuel Untermeyer je govorio o planiranom uništenju
i istrebljenju Jevreja koje je u toku i takođe o ratu
koji se mora preduzeti protiv Nemačke da bi se to zaustavilo.
U histeričnoj radio emisiji, Untermeyer je pozvao Jevreje
da unište Nemačku u 'svetom ratu'
osuđujući Nemce kao okrutne, divlje zveri i nezahvalnike.
Untermajer je tvrdio da Nemci uništavaju Jevreje
tako što ih „zatvaraju u podle koncentracione logore,
izgladnjuju i muče, ubijaju i tuku bez razloga,
i pribegavaju svakom drugom zamislivom obliku mučenja,
neljudskim van svog razuma,
sve dok samoubistvo nije postalo njihovo jedino sredstvo za bekstvo,
a sve samo zbog toga što su oni, ili njihovi daleki preci, bili Jevreji...“
Ovo je bilo 1933. i Untermeyer je već govorio o 'holokaustu'.
Pa, mora da je imao neke natprirodne mentalne moći.
U radio emisiji na WABC-u u New York-u, 6. avgusta 1933-će, Untermajer je izjavio:
„Svako od vas, Jevreja i nejevreja,
koji već nije uvršten u ovaj sveti rat, treba to da učini ovde i odmah.
Nije dovoljno da ne kupujete robu proizvedenu u Nemačkoj.
Morate odbiti da imate posla sa bilo kojim trgovcem ili prodavcem
koji prodaju bilo kakvu robu nemačke proizvodnje
ili koji patronizuju nemačke brodove ili brodarstvo...
Podkopaćemo Hitlerov režim i opametiti nemački narod
uništavanjem njihove izvozne trgovine od koje im zavisi sama egzistencija“.
Bojkot svih nemačkih dobara i usluga.
Sada moramo nevoljno da krenemo u svetski bojkot
u kome zahtevamo i sada primamo
široku podršku muškaraca i žena svih veroispovesti i klasa.
U svim vekovima, svetiji rat nikad nije vođen.
Da bi učinili svoj deo i služili ovoj civilizacijskoj vojsci,
morate samo da kupujete i koristite, ali da odbijate da kupujete i koristite
bilo koju robu proizvedenu u Nemačkoj ili da patronizujete nemačke brodove ili brodarstvo.
Nova Nemačka koja će se osloboditi jevrejskog suprematizma
je proglašena neprijateljem jevrejskih interesa,
i stoga je ponovo trebala da bude ekonomski zadavljena.
Takođe je važno napomenuti da je to bilo i prije
nego što je Hitler odlučio da bojkotuje jevrejsku robu.
Mnogi Jevreji u Nemačkoj i Palestini su se suprotstavljali međunarodnom bojkotu
govorivši da će promovisati anti-jevrejsko nasilje u Nemačkoj.
Ovi Jevreji su podržavali Nacional Socijalistički režim,
ali jevrejskim suprematistima nije nimalo stalo.
Uprkos naporima nemačke vlade da ublaži tenzije
i spreče eskalaciju prozivki
i pretnji od strane međunarodnog jevrejskog rukovodstva, i dalje se nastavilo.
Intenzitet jevrejske kampanje protiv Nemačke je bio toliki
da je Hitler izjavio da će doći do jednodnevnog bojkota
u Nemačkim prodavnica u vlasništvu Jevreja, ako se kampanja ne obustavi.
Uprkos tome, kampanja mržnje je nastavila da forsira Nemačku
da preduzme odbrambene mere koje su stvorile situaciju
u kojoj su Jevreji bivali sve više i više proganjavani.
Na sličan način, jevrejske novine 'Natscha Retsch' su napisale:
„Rat protiv Nemačke će voditi sve jevrejske zajednice,
konferencije, kongresi... svakog pojedinog Jevreja.
Time će rat protiv Nemačke ideološki oživeti
i promovisati naše interese, koji zahtevaju da Nemačka bude potpuno uništena.
Opasnost za nas Jevreje leži u celom nemačkom narodu,
u Nemačkoj kao u celini, tako i pojedinačno.
Ona mora biti učininjena bezopasnom za sva vremena.
U ovom ratu mi Jevreji moramo da učestvujemo,
i to sa svom snagom i moći kojom raspolažemo."
Svetsko jevrejsko vođstvo sa gvozdenim stiskom svetskih medija i štampe
je sada započinjalo masovno pokretanje propagande protiv Nemačke,
koja će ubrzo prerasti u Drugi svetski rat.
Kao direktan odgovor na to, nemačka vlada
konačno pokreće jednodnevni bojkot jevrejskog poslovanja,
nakon što su Jevreji objavili rat Nemačkoj.
Dr. Joseph Goebbels je najavio da će jednodnevni bojkot biti ukinut
ako bi antinemački protesti bili obustavljeni.
Ako protesti ne prestanu, upozorio je Goebbels,
antijevrejski bojkot će biti nastavljen.
Međutim, ovo nije pomoglo.
Svetski jevrejski bojkot se nastavio mesecima.
Vladimir Jabotinsky, koji je bio jevrejski komunista
i osnivač terorističke organizacije Irgun,
je u izdanju 'Natasha Retsch' iz januara 1934-e, napisao:
„Borba protiv Nemačke se vodi mesecima
od strane svake jevrejske zajednice, konferencije, kongresa, trgovinske organizacije,
od strane svakog Jevreja na svetu. Ima razloga da se veruje
da će naš udeo u borbi biti od opšte vrednosti.
Otpustićemo duhovni i materijalni rat
celog sveta protiv Nemačke.
Nemačka ambicija je da ponovo postane velika nacija,
da ponovo osvoji svoje izgubljene teritorije i kolonije.
Naš jevrejski interes, s druge strane,
zahteva potpuno uništenje Nemačke.
Nemačka nacija je kolektivno i pojedinačno opasnost za nas.
David A. Brown, Nacionalni Predsedavajući Ujedinjene Jevrejske Kampanje, 1934-te, je rekao:
„Mi Jevreji ćemo doneti rat Nemačkoj.
Chaim Weizmann, predsednik i 'Međunarodne Jevrejske Agencije'
i 'Svetske cionističke organizacije'
i kasnije prvi predsednik Izraela, je 1936. izjavio:
„Nije preterano reći da je 6 miliona Jevreja
osuđeno na zatvor u ovom delu sveta,
gde su nepoželjni i kod kojih su zemlje podeljene na one
gde su neželjeni i na one gde nisu primljeni."
Emil Ludwig Cohn je 1938. rekao:
„Hitler ne želi rat, ali će na njega biti primoran i to, zapravo, vrlo brzo.
Engleska ima poslednju reč, kao i 1914-te...“
Henry Morgenthau, sekretar Američkog Trezora,
Hearst Press, septembar 1933-ća, je rekao:
„Rat u Evropi 1934. je bio neizbežan.
Godine 1938. jevrejska objava rata Nemačkoj je ponovljena.
Štampa u jevrejskom vlasništvu je podsticala američki narod da
bojkotuje nemačku robu i nemačke poslove.
Na 'Svetskoj Cionističkoj Konferenciji' 1936. Chaim Weizmann je rekao:
„Možda će samo 2 miliona preživeti predstojeći Holokaust,
ali će biti spremni za život u Palestini“.
Imajte na umu da je to bilo 1936. godine.
Pismo koje je objavio Miami News 12. jula 1938.
pod naslovom „Pobij Nemce“ navodi:
„Ništa osim skoro potpunog istrebljenja divljih belaca
može obezbediti mir na zemlji i dobru volju među narodima“.
Jevrejski profesor Alexander Kulisher,
poznati advokat i cionista je oktobra 1937. rekao:
„Nemačka je neprijatelj judaizma i mora se goniti sa smrtonosnom mržnjom.
Cilj današnjeg judaizma je
nemilosrdna kampanja protiv svih nemačkih naroda
i potpuno uništenje nacije.
Zahtevamo potpunu blokadu trgovine,
obustavljanje uvoza sirovina,
i odmazdu prema svakom Nemcu, ženi i detetu“.
Odgovor Nemačke je bio defanzivna, a ne ofanzivna mera.
Važne priče,
bitne činjenice,
koje razjašnjavaju stvari koje nismo primili u školi.
Koje nismo dobili u nastavnom planu i programu.
Nisu ih učili ni u visokom obrazovanju.
Držao sam predavanja pred profesorima istorije.
Zašto je Hitler zaista mrzeo Jevreje?
Šta je hteo od njih?
Kako su mu smetali?
Ali sve to piše ovde u „Majn kampfu“.
Ova knjiga je objavljena tek nedavno.
Upravo je odobrena da bude prevedena na hebrejski.
Bila je zabranjena svih ovih godina...
Ali postoji raniji prevod koji je napravio „Yad Vashem“
dozvoljeno im je da...
Hitler tvrdi u svojoj knjizi
da su Jevreji komunisti.
Oni su stvorili Rusku revoluciju.
Tamo su ubili 30 miliona Rusa.
Svi one inteligentne, na okrutan i užasan način
i to je njihov plan za ceo svet.
Sledeća zemlja na redu je Nemačka.
Oni su osnovali nemačku komunističku i socijalističku partiju, i to je istina.
„Ako ih sada ne pobedimo, oni će nas eliminisati,
i zaklaće još 20 miliona, sve inteligentne ljude“.
I tako su išli od zemlje do zemlje.
Tako da, na kraju, jedini inteligentni koji bi preostali,
bi bili Jevreji.
I u pravu je.
Rusku revoluciju su osnovali Jevreji.
Rusku vojsku je izgradio Trocki.
Stvorio je jevrejsku diviziju komunističke partije.
Na prvoj slici ruske vlade,
od 13 članova,
6 su bili Jevreji.
Ko je osnovao KGB?
Jevreji.
Dakle, sve je jasno napisano.
Nije mrzeo Jevreje jer su imali "Peos". (?)
Nije ih mrzeo što su poštovali Mitzvot,
Već zato što su komunisti.
i on to jasno kaže:
Jevreji su uništili religiju i veru.
„Širili su u Nemačkoj jeres u Boga“.
On ovo piše tačno ovde.
Sada razumete zašto ovo ne uče u školama?
Jer ko piše nastavni plan i program?
Ti isti levičari.
Uništili su sve vrednosti.
Zatrovali književnost i pozorište.
Od 9 velikih nemačkih novina, 7 je bilo u vlasništvu Jevreja.
Mada još nisam završila da razmatram šta o ovome mislim...
Zašto su ovi događaji – zašto je ovaj sukob, Jevreji i Nemci,
postao tako oštar, i čemu ta mržnja prema Jevrejima, zašto je to moralo da se desi?
Još mi je potpuno nejasno.
Ali možda ću jednog dana uspeti.
- Mržnja Jevreja prema Nemcima? - Da.
Nikada nisam čitala, od drugih ljudi,
tako mržnjom ispunjene izraze o drugom narodu kao od Jevreja.
- Zašto... - Veće od mržnje Nemaca prema Jevrejima?
To je mnogo kasnije, mržnja od strane Nemaca. Jevreji su počeli mnogo ranije.
I to je... sve što treba da uradite je da pročitate Talmud.
Imam svih 12 tomova tamo u, ovlašćenom,
najnovijem prevodu i izdanju, 2002-e,
jer smo hteli da proverimo uobičajeno cirkulisane izjave iz Talmuda.
Da li su tačni? (Posebno u poređenju sa ovlašćenim izdanjem.)
I nisam mogla da pročitam više od tri stranice, pozlilo mi je.
Eto koliko je ovo odvratno, sve stvari o seksualnosti i tako dalje,
o tome kako to možete da uradite sa trogodišnjim detetom, i...
Znate, sve nam je to tako strano.
Ne želim ni da razmišljam o tome.
Od 1923-će do 1933-će, nemački nacionalisti
su redovno bili na meti jevrejskih komunista i terorista.
200 Nacional Socijalista i 216 policajaca
su bili ubijeni od uglavnom jevrejskih komunista.
Povređeno je 20.000 Nacional Socijalista i 1.976 policajaca.
Herbert Norkus, školarac i član Hitlerove Omladine,
je brutalno izboden na šest mesta.
Horst Wessel, mladi nemački student, je upucan.
Švajcarskog nacionalsocijalističkog vođu, Wilhelm Gustloff-a,
je brutalno ubio Jevrej David Frankfurter 1936-e.
Nemci su bili ogorčeni zbog ubistava.
Akti terora protiv nemačkog naroda
su bez kraja trajali mnogo godina.
27. februara 1933-će, četiri nedelje nakon Hitlerovog imenovanja za kancelara,
komunistički teroristi su zapalili Reichstag.
Lokalna policija je uhvatila holandskog komunistu po imenu Marinus van der Lubbe,
čoveka koji je zapalio Rajhstag.
Požar je trebalo da bude početak građanskog rata izazvanog od strane 'crvenih'
pre nego što su Hitler i NSDAP uspeli da se uspostave.
Hindenburg i Hitler su delovali brzo, izdali hitne dekrete
a komunističke vođe su uhapšene
i poslate u ono što će kasnije biti nazvano koncentracionim logorima.
Većina komunista su bili Jevreji. Zbog toga mediji to prikazuju
kao sistematski progon Jevreja.
'Noć dugih noževa', takođe poznata kao 'Operacija Kolibri',
se dogodila u nacionalsocijalističkoj Nemačkoj između 30. juna i 2. jula 1934. godine.
Najmanje 85 osoba je pogubljeno
a više od hiljadu uhapšeno od strane Nacional Socijalista.
Razlog za to je to što su, kao vođe, Ernst Rohm i drugi
planirali državni udar protiv Nemaca.
Akcije od Hitlera su bile da spreče
još jednu komunističku revoluciju u Nemačkoj.
Čistka je ojačala i konsolidovala
podršku vojskovođa prema Hitleru.
9. novembra 1938. godine
poljski Jevrejin po imenu Hershel Grynszpan stigao je do nemačke ambasade
tražeći da razgovara sa članom diplomatskog osoblja.
Kada je Ernst vom Rath, 29-godišnji nemački diplomata, postavljen u Parizu,
došao da pozdravi posetioca, Grynszpan je uzeo svoj pištolj
i hladnokrvno ga ubio.
Ovo je bila 'slamka koja je slomila kamili leđa'.
Nemcima je sada bilo dosta jevrejski inspirisanih bojkota, klevetanja,
ratnog huškanja i ubistava usmerenim na njih.
Vest o ubistvu izazvala je nerede, paljenja i vandalizam
usmerenim ka jevrejskim i komunističkim radnjama i preduzećima.
Nerede nije sankcionisao nijedan zvanični član NSDAP-a
a ljuti Goebbels je naredio da se nasilje odmah obustavi,
i prestalo je posle prve noći.
Gebels je u to vreme pregovarao o preokretu
međunarodnog jevrejskog embarga
i bojao se da će nasilje poremetiti pregovore.
Rano ujutru nakon događaja 'Kristallnacht-a',
Gebels je u jednoj radio emisiji najavio da je svaka akcija protiv Jevreja
strogo zabranjena i upozoravao je strogim kaznama
za nepoštovanje ovog naređenja.
Požalio se da će sada morati da objašnjava ovaj strašni događaj
nemačkom narodu i svetu
i da jednostavno nije znao kakvo verodostojno objašnjenje da im da.
Hitler je takođe bio besan kada je prvi put čuo za to
i naredio je da se pošalje poruka u kancelarije Galateje(?) koja je glasila:
„Po izričitom naređenju najvišeg autoriteta,
paljenje jevrejskih preduzeća ili druge imovine
ni u kom slučaju, i ni pod kojim okolnostima, ne sme da se desi“.
Nekoliko ljudi je takođe uhapšeno zbog nasilja nad Jevrejima.
Noć nasilja koju Jevreji nazivaju 'Kristallnacht'(Kristalna noć),
'noć razbijenog stakla', često se pominje u zapadnim medijima,
a u našim školskim knjigama se pominju kao ludi, spontani, antisemitski neredi.
Ali ponavljani teror, psihološko ratovanje, agitacija, bojkoti
i ubistva, koja su zapravo izazvala nemačko negodovanje,
se nikada ne pominju u našim istorijskim knjigama.
Nakon jevrejske objave rata Nemačkoj, 1933.
Nemački zvaničnici su u tajnim pregovorima napravili kompromis i postigli dogovor
sa Palestinskim Centrom Svetske Cionističke Organizacije,
koji bi omogućio nemačkim Jevrejima i njihovoj imovini da odu u Palestinu.
Taj dogovor se zvao 'Sporazum o Transferu' ili 'Haavara sporazum'.
Ovaj pakt je omogućio hiljadama Jevreja
da se sa neoštećenim bogatstvom presele u Palestinu.
Emigracija je bila zakonito vođena i regulisana stvar
a ne nekakavo divlje begstvo.
Bio je to pokušaj mirnog rešavanja sukoba između
Jevreja i Nemaca, kako bi oboje ponovo mogli živeti u miru.
Svaki Jevrejin predodređen za Palestinu
bi položio novac u poseban račun u Nemačkoj.
Novac je zatim iskorišćen za kupovinu nemačkih poljoprivrednih alata,
građevinskih materijala, pumpa i đubriva, itd,
koji su izvezeni u Palestinu i tamo prodavani
od strane kompanije 'Haavara' u vlasništvu Jevreja u Tel Avivu.
Novac od prodaje je potom dat jevrejskom emigrantu
pri njegovom dolasku u Palestinu
u iznosu koji odgovara njegovom depozitu u Nemačkoj.
Sporazum je tako služio cionističkom cilju da dovedu jevrejski narod
i sredstva u Palestinu, dok je istovremeno služio nemačkom cilju
smanjenja jevrejskog uticaja u Nemačkoj.
Tako je Hitler podržao jevrejsku emigraciju u Palestinu
u istočnim zemljama od 1933. do 1941.
kada je rat sprečio dalju saradnju.
Do vremena kada je izbio Drugi svetski rat, Izraelska ekonomija
bi iz Nemačke, preko Haavarskog sporazuma, isporučila preko
pola biliona dolara vredne imovine.
U međuvremenu, u SAD-u, godine između 1929. i 1939.
2 miliona Meksikanaca je takođe deportovano u Meksiko,
kako je prvo ovlastio predsednik Herbert Hoover.
Od toga, 1.2 miliona su zapravo rođeni američki državljani.
Hitlerovo konačno rešenje za jevrejski problem
je stvaranje domovine za Jevreje na prelepom ostrvu Madagaskar,
uz obalu južne Afrike, i preseljenje 1 miliona Jevreja godišnje
pod nemačkom zaštitom i nadzorom.
Ideja o jevrejskoj domovini na Madagaskaru
je zapravo kružila širom Evrope od 1880-ih.
Nacional Socijalisti su razradili plan koji ulazi u detalje
evakuacije Jevreja na Madagaskar
i za njihovo naseljavanje tamo.
SS general-major Heydrich je podneo ovaj plan
direktno ministru spoljnih poslova Rajha u avgustu 1940.
Madagaskarski plan je, nažalost, odbačen,
kada su Britanci napali ostrvo 1942.
oduzimajući kontrolu od Višijske Francuske nakon bitke kod Madagaskara.
Jevrejski Madagaskar bi bilo rešenje na kome svi dobijaju, i Jevreji i Evropljani,
i poštedeo bi jadne Palestince i druge arapske nacije
svih užasa i ratova koje će pretrpjeti
nakon osnivanja Izraela 1948-e.
Vekovima su Evropljani i Jevreji imali problema da žive zajedno.
Jevreji su ranije proterani iz preko 100 nacija.
Ovo izbacivanje nije bilo nešto novo.
Svaka pojedina nacija koja bi Jevrejima uspostavila puna prava i privilegije,
oni bi eksploatisali i moralno iskvarili tu naciju domaćina,
oskrnavili nejevreje i onda sami podigli pobune.
Jevrejski supremacisti su, naravno,
uvek umeli da okrive „antisemitizam“.
Nacional Socijalisti su želeli da Jevreji napuste Nemačku
a cionisti su želeli da Jevreji dođu u Palestinu
da pomognu u stvaranju Cionističke države.
Nacional Socijalisti su održali konferenciju u Wannsee-u,
u jednom od predgrađa Berlina, 20. januara 1942-e,
gde je odlučeno o 'Konačnom rešenju jevrejskog problema'.
Originalni dokument sa sastanka je zapravo dostupan na internetu,
i nigde ne kaže ništa o ubijanju Jevreja.
Na sastanku se nije razgovaralo ni o gasnim komorama, streljanjima,
niti o bilo kojim drugim metodama istrebljivanja.
Nikada nije postojao plan 'konačnog rešenja'. - GLAS DAVID COLE-a
To je jedna od laži koja se proširila. - Jevrejski revizionista holokausta -
Samo zato što su nacisti koristili termin 'konačno rešenje',
kako u godinama pre rata tako i na početku rata,
to ne znači da su ikada zapravo napravili nacrt plana.
Čak i zapisnik sa sastanka, zapisnik koji je vođen
iz Wannsee konferencije, sasvim jasno kaže
da će Jevreji u jednom trenutku biti oslobođeni,
tako da nije bilo reči o nikakvom konačnom rešenju.
Jednostavno se pričalo o:
„Pa, sada kada je Istočni front nekako u zastoju,
moramo da smislimo šta da radimo sa ovim višestrukim
milionima Jevreja koje sada imamo u pritvoru“.
To je bio problem sa kojim su Nacisti osetili potrebu da se pozabave,
a ne stvaranje jednog džinovskog preteranog plana.
Svrha konferencije u Vanzeu je bila diskusovati i planirati
kako bi evropski Jevreji bili deportovani na istok.
Neki Jevreji bi ostali u Nemačkoj
da rade na izgradnji puteva i drugo.
Takođe su odlučili da bi Jevreji koji su učestvovali u Prvom svetskom ratu,
od kojih su svi bili stariji od 65 godina i od kojih su svi radili u industriji,
ostali u Nemačkoj.
To je potvrdio i Yehuda Bauer,
profesor studija Holokausta na 'Avraham Harmon Institutu
za Savremeno Jevrejstvo' u 'Hebrejskom niverzitetu u Jerusalimu'.
U Poljskoj su stvoreni i tranzitni logori
da bi se olakšalo useljavanje Jevreja.
Termin 'Endlosung der Judenfrage', 'Konačno rešenje jevrejskog pitanja'
bila je fraza koju su Nacional Socijalisti koristili
u vezi sa 'Auswanderung'(emigracijom)
i 'Evakuierung' , evakuacijom, Jevreja u okupiranoj Evropi,
na Istok, ka Palestini i Madagaskaru.
Međutim, prvi koji su upotrebili ovaj izraz su zapravo bili cionisti.
Konačno Rešenje Jevrejskog Pitanja je, u stvari,
direktan citat iz 'Cionističkog manifesta' iz 189. godine.
Zloglasnu frazu koristili su vodeći cionisti
mnogo pre nego što je NSDAP uopšte postojao.
1897-e, 'Nacionalno jevrejsko udruženje – Keln'
je objavilo svoj program (nazvan 'Theses'):
„Iskustvo je pokazalo da je građanska emancipacija neuspješna
u obezbeđivanju društvene i kulturne budućnosti jevrejskog naroda.
Konačno Rešenje Jevrejskog Pitanja leži dakle
u uspostavljanju jevrejske države“.
Godine 1897-e, Rotšildi su osnovali Cionistički Kongres
i dogovorili svoj prvi sastanak u Minhenu.
Ovo je preuređeno u Bazelu, Švajcarska.
Ovaj skup je predvodio „otac cionizma“ - Theodor Herzl.
A 1899-te, predložio je „Konačno Rešenje Jevrejskog Pitanja“
i predložio likvidaciju jevrejskog bogatstva:
„Od suštinskog je značaja da se patnja Jevreja pogorša...
ovo će nam pomoći u realizaciji naših planova.
Imam odličnu ideju...
Navešću antisemite da likvidiraju jevrejsko bogatstvo...
Antisemiti će nam time pomoći da ojačamo
progon i ugnjetavanje Jevreja.
Antisemiti će biti naši najbolji prijatelji."
Hercl je takođe koristio termin „konačno rešenje jevrejskog pitanja“
u pismu ruskom caru iz 1899-te.
„...dugujem svoju dozvolu da predam cionistički plan
za Konačno Rešenje Jevrejskog Pitanja“.
Cionista Nahum Sokolov je u svojoj knjizi 'Istorija cionizma' iz 1919. napisao:
„Napredak moderne civilizacije se počeo posmatrati kao neka vrsta
savremenog Proroka za konačno Rešenje Jevrejskog Problema“.
Richard James Horatio Gottheil je bio sin rabina
i predsednik 'Američke federacije cionista'.
Rekao je: „Asimilacija Jevreja
ne sme biti Konačno rešenje Jevrejskog Pitanja“.
Jevrejski godišnjak 5676 navodi da su britanski Jevreji
usvojili polisu za „konačno rešenje jevrejskog pitanja“.
Čak i 1940-e, jedan članak jevrejskog časopisa, citirajući Trockog,
pominje „Konačno rešenje jevrejskog pitanja”.
Izraelski advokat, diplomata i cionista, Aryeh Leon Kubovy, je rekao:
Ne postoje dokumenti koje su potpisali Hitler, Himler ili Hajdrih
koji govore o istrebljenju Jevreja...
Reč „istrebljenje“ se ne pojavljuje u Geringovom pismu Hajdrihu
u vezi sa Konačnim rešenjem Jevrejskog Pitanja“.
HITLEROVA BORBA ZA MIR
Hitlerov glavni cilj bio je da reši probleme Versajskog sporazuma
i da povrati otetu nemačku teritoriju,
da ujedini sve Nemce u Treći Rajh.
Hitler je još 1923. u svom govoru rekao:
„Sve dok ovaj ugovor postoji,
ne može biti vaskrsenja nemačkog naroda.
Nikakva društvena reforma bilo koje vrste nije moguća.
Ugovor je sklopljen kako bi 20 miliona Nemaca odveo u smrt
i kako bi upropastio nemačku naciju.
Ono što politički korektni istoričari propuštaju da spomenu
ili namerno prikrivaju jeste činjenica da je Hitler zapravo napravio nekoliko
dokumenata u pokušaju da izbegne Drugi svetski rat.
Međutim, svaka od ovih mirovnih ponuda je odbijena
od onih koji bi koristili od rata sa Nemačkom.
Dana 17. maja 1933-će,
Hitler je održao govor u kojem je izjavio da je Nemačka voljna da se razoruža
ukoliko bi susedne države uzvratile.
Predlog je odbijen.
Umesto toga, druge države su nastavile da pune svoje arsenale oružjem,
gomilajući svoje zalihe eksploziva i povećavajući broj svojih trupa.
Liga naroda, globalistički instrument sila pobednica,
je naterala Nemačku na probni period,
pre nego što bi bilo moguće razgovarati o razoružanju drugih zemalja.
Tako se 14. oktobra 1933-će god.,
Hitler odvojio od globalističke Lige naroda
sa kojom je bilo nemoguće doći do bilo kakvog dogovora.
Hitler je 18. decembra 1933. podneo predlog sa šest teza
za unapređenje međunarodnih odnosa.
Dana 26. januara 1934-e,
Hitler je zaključio pakt o nenepadanju sa Poljskom.
Opasnosti za Rajha su sada bile tako velike
da je Hitler ponovo uveo regrutaciju, 16. marta 1935-e.
1. marta 1935-e, Hitler je pri svakoj mogućoj prilici uveravao Francusku
o njegovim željama da sa njom živi u miru.
21. maja 1935. Hitler je ponovo pokušao
da izbegne rastuću mogućnost rata.
Dana 18. juna, 1935.
Hitler je pregovarao o pomorskom sporazumu sa Velikom Britanijom.
Dana 31. marta, 1936-e,
Hitler je formulisao obimni mirovni plan.
Ovaj mirovni plan je mogla biti prava prekretnica
za prosperitet svih naroda u Evropi.
„Apelujem na razum u međunarodnim aferama.
Želim da pokažem da je ideja o večnom neprijateljstvu pogrešna.
Mi nismo nasledni neprijatelji." - Adolf Hitler 1936.
"Nametnućemo ovaj rat Hitleru, hteo on to ili ne."
- Vinston Čerčil u emisiji iz 1936.
ANŠLUS
Anschluss (Konekcija/Pripojenje) je bio dobrovoljno ujedinjenje Austrije u Nemački Rajh.
Versajski ugovor je razbio Austrougarsko carstvo
i zabranio novoj Austriji da se ujedini sa Nemačkom,
ali nakon što je videla veliki uspeh Hitlerove Nemačke,
želja Austrijanaca da se ujedine
sa svojom radosnom braćom i sestrama nije prestajala.
Ogromnih 99% građana Austrije
je glasalo za ponovno ujedinjenje sa svojom germanskom braćom.
Bez ispaljenog metka, jutra 12. marta 1938-e,
Nemačke snage su prešle granicu blizu Hitlerovog rodnog mesta Braunau,
i od strane radosnih Austrijanaca su dočekani kao spasioci i oslobodioci.
Kao bratski gest prema Austrijancima
i kao znak ostatku sveta za mirno okupljanje,
Hitler je pozvao austrijske trupe da takođe marširaju i unutar Nemačke.
Što nije iznenađujuće, zapadni globalistički mediji
su ovo radosno ujedinjenje prikazali kao:
„Nemačka je napala i osvojila Austriju”.
Austrija je još bila u depresiji kada je Hitler ujedinio obe zemlje.
Uz pomoć Nemačke, ovaj problem je preokrenut.
Red je zaveden i za dve godine je došlo do punog zaposlenja.
12. mart 1938. godina
MINHENSKI SPORAZUM
Nemački narod Čehoslovačke
je delio istu želju da se ponovo ujedini sa Nemačkom.
Kada je Versajski ugovor raskomadao Austrougarsku,
spojio je Čehe, Slovake, Nemce i Mađare
u veštačku državu zvanu Čehoslovačku.
Prag i Bohemija su vekovima bili deo Nemačke.
Praški režim je predstavljao ozbiljnu pretnju Nemačkoj.
Komunističkom predsedniku Čehoslovačke, Benes-u,
je bilo narađeno od strane njegovih Kremlin gospodara da svoje granice
otvori komunističkim vojskama u bilo kom trenutku,
pri početku rata protiv Nemačke.
Prag je trebalo da postane sovjetska odskočna daska za Nemačku.
Nemački region 'Sudetenland', na jugu Nemačke,
je imao 3,5 miliona građana. Kao i Austrijci,
'Sudetenland-ci' su želeli da se ujedine sa Nemačkom,
ali komunistički predsednik Čehoslovačke, Edward Benes,
to ne bi dozvolio.
'Sudetenland-ci' su već ozbiljno bili maltretirani
od strane komunističke države Čehoslovačke.
Da bi se ​​ovo okončalo, 15. marta 1939-e,
Nemačke trupe su ušle u Čehoslovačku.
Kasnije istog dana, Hitler je bio u Pragu sa svojim trupama.
Da bi se ​​stvar rešile mirnim putem,
Hitler je pozvao na hitnu konferenciju u Minhenu
sa Italijom, Francuskom i Engleskom.
Svi su se složili da će nemački 'Sudetenland' biti ujedinjen sa Nemačkom
i da će Slovaci imati svoju državu koja se zove Slovačka Republika.
Sudetski Nemci su vraćeni pod nemačku vlast,
baš kako su hteli. Zaista 'win-win' situacija.
Kao pri dolasku u Austriju,
Hitler je takođe dobio herojsku dobrodošlicu prilikom posete Sudetima.
Chamberlain se iz Minhena vratio blaženom reakcijom,
mašući papirom koji su on i Hitler potpisali i izjavio:
„Po drugi put u našoj istoriji,
britanski premijer se sa čašću vraća iz Nemačke
donoseći mir. Verujem da je to 'mir našeg vremena'."
Decembra 1938-e, Hitler je uputio nemačkog ministra spoljnih poslova
da sklopi sporazum sa Francuskom.
POLJSKI KORIDOR
Posle Prvog svetskog rata, saveznici su iseckali nemačku teritoriju
i dali deo zapadne Nemačke Pruske,
novouspostavljenoj Poljskoj naciji.
Istočna Pruska je bila potpuno odsečena i izolovana od Nemačke.
Versajski ugovor je odvojio nemački grad Dancig od Nemačke
i dao ga Poljskoj, protivno želji njenih građana.
Politički naučnik, Stefan Wolff,
profesor Univerziteta u Birmingemu, kaže da:
„Postupke poljskih državnih zvaničnika nakon uspostavljanja koridora
je zapratio kurs asimilacije i ugnjetavanja“.
Kao rezultat toga, veliki broj etničkih Nemaca
su napustili Poljsku posle Prvog svetskog rata.
Savremeni nemački statističari kažu da je 592.000 Nemaca otišlo do 1921.
a drugi poljski naučnici kažu da je otišlo do milion Nemaca.
Taj slobodni grad Dancig je bio preko 90 odsto nemački,
a Nemačkoj je pripadao od 1871.
Grad sa pretežno nemačkim govornim stanovništvom,
zajedno sa okolnim nemačkim područjem Istočne Pruske,
Dancig je bio izolovan od nemačkog kopna Versajskim ugovorom,
sa nekadašnjom nemačkom teritorijom sada u posjestvu Poljske,
presecajući pravo kroz prusko-pomeransko područje u Nemačkoj.
Suprotno popularnom verovanju, Hitler nije zameravao Poljacima.
U stvari, bio je duboko impresioniran poljskom pobedom
u Poljsko-sovjetskom ratu iz 1919. do 1921-e.
Hitler je želeo savez sa Poljskom kakav je imao sa Italijom
i da je mogao, udružio bi se sa poljskim narodom
da brani Evropu od komunizma.
Maršal Joseph Pilsudski je bio vođa Poljske
do njegove smrti 1935. Hitler ga je, zapravo, idolizovao.
Pilsudski je bio u dobrim odnosima sa Nemačkom,
i blisko je sarađivao sa Hitlerom u mirovnim pregovorima
na koridoru Dancig.
Godine 1934-e, potpisan je mirovni pakt između Adolfa Hitlera i Pilsudskog.
„Imalo je dosta smisla da bi Poljska trebala da učestvuje
u odbrambenom zidu protiv boljševizma, rekao je Hitler.
Svaka poljska podela značila bi jačanje vojne moći
protiv ne samo mogućeg, već sada već značajno očiglednog
boljševističkog napada na Evropu.
U govoru u Rajhstagu, 21. maja 1935-e, Hitler je rekao:
„Prepoznajemo, sa razumevanjem i iskrenim prijateljstvom
pravih nacionalista, poljsku državu kao dom
velikog nacionalno-svesnog naroda“.
Prema ovom paktu o nenapadanju,
obe zemlje su se obavezale da će svoje probleme rešiti pregovorima,
a ne oružanim sukobima.
Nažalost, Pilsudski je umro 12. maja 1935-e,
i mirovni pregovori su propali.
U Nemačkoj, zastave su sada vijorile na pola koplja.
Hitler je bio zaista tužan zbog smrti Pilsudskog
i čak je napisao pismo njegovoj ženi.
Iznenadna smrt poljskog lidera je bila veoma loša vest za Nemačku.
Popularnog maršala je nasledio maršal Edward Rydz-Smigly.
Smrt Pilsudskog i Smiglijev uspon
je bio veliki neuspeh za Nemačku.
Smigli nije bio zainteresovan za mir sa Nemačkom
i umesto toga je potpisao poljsko-britanski pakt o zajedničkoj odbrani,
koji je obećavao britansku vojnu pomoć
ako bi Poljsku napala neka druga evropska država.
Američki jevrejski ministar finansija Henry Morgenthau Jr.,
je telefonirao jevrejskog francuskog političara Leon Blum-a,
i predložio zamrzavanje nemačkih bankovskih računa u Francuskoj
u nadi da će gurnuti Francusku u rat sa Nemačkom.
Oktobra 1938-e, poljski diktator Smigly je zahtevao deo Silesie
i još neke manje češke oblasti.
Poljska vojska je pripojila oblasti sa 227.399 stanovnika
a poljski tenkovi su se uvezli u aneksiranu češku teritoriju.
Česi su bili suviše nemoćni da zaustave nasilne aneksije.
16. marta 1939-e, navodno neutralni Ruzvelt
je poslao ultimatum Britaniji zahtevajući da se ubuduće
britanska vlada oštro suprotstavlja Nemačkoj.
Sada su počele da kruže mape koje pokazuju novu granicu Zapadne Poljske
koja se prostire tik zapadno od Berlina.
Nemačke novine i političari poput Adolfa Hitlera
su sada optuživali poljske vlasti za organizovanje i tolerisanje
nasilnih čišćenja etničkih Nemaca koji žive u Poljskoj.
Dana 25. aprila 1939.
jevrejski diplomata, novinar i pisac William Bullitt,
pozvao je Karl Henri von Viegand-a, kolumnistu američkih novina
i glavnog evropskog dopisnika Međunarodne Novinske službe
u američku ambasadu u Parizu i rekao mu:
„Rat u Evropi je odlučen.
Poljska ima potvrđenu podršku Britanije i Francuske,
i neće popustiti nikakvim zahtevima Nemačke.
Amerika će biti u ratu ubrzo nakon što u njega uđu Britanija i Francuska“.
U tajnom razgovoru u Hyde Park-u 28. maja 1939.
Roosevelt je uveravao komunistu, bivšeg predsednika Čehoslovačke,
dr. Edward Banes-a, da će Amerika aktivno intervenisati
na strani Britanije i Francuske u očekivanom evropskom ratu.
Grof Jerzy Potocki je bio ambasador Poljske u SAD-u.
On je 1934. objasnio:
„Pre svega, propaganda je ovde u potpunosti u jevrejskim rukama.
Kada se ima u vidu javno neznanje, njihova propaganda je tako efikasna
da ljudi nemaju pravog znanja o stvarnom stanju stvari u Evropi.
Predsedniku Ruzveltu je data moć
stvaranja ogromnih rezervi naoružanja za budući rat,
za koji Jevreji namerno ciljaju“.
U izveštaju iz Vašingtona ministru inostranih poslova u Varšavi,
datuma 9. februara 1939-e, napisao je:
„Pritisak Jevreja na predsednika Ruzvelta i na State department
postaje sve moćniji...
Jevreji su upravo sada lideri u stvaranju ratne psihoze
koja bi ceo svet gurnula u rat i donela opštu katastrofu.
Ovo raspoloženje postaje sve očiglednije.
Jevreji su takođe napravili pravi haos,
i u, po njihovoj definiciji, demokratskim državama:
oni su izmešali ideju demokratije i komunizma,
i pre svega, podigli zastavu gorke mržnje protiv nacizma.
Ova mržnja je postala ludilo.
Propagira se svuda i na svaki način:
u pozorištima, u bioskopu i štampi.
Nemci su prikazani kao nacija koja živi pod Hitlerovom bahatošću,
koja hoće da osvoji ceo svet
i koja želi da utopi celo čovečanstvo u okean krvi.
U razgovoru sa predstavnicima jevrejske štampe,
više puta sam se suočio sa neumoljivim
i uverenim stavom da je rat neizbežan.
Ovo međunarodno jevrejstvo iskorištava sva propagandna sredstva
da se suprotstavi svakoj težnji ka bilo kojoj vrsti
konsolidacije i razumevanju među narodima.
Na ovaj način, u javnom mnjenju, uverenje raste stabilno, ali sigurno,
da su Nemci i njihovi sateliti,
u obliku fašizma, neprijatelji koji moraju biti
pokoreni od strane 'demokratskog sveta'“.
U dnevničkom zapisu 6. jula 1939. rekao je:
„Na Zapadu je bilo raznih elemenata koji su se otvoreno zalagali za rat:
Jevreji, superkapitalisti, trgovci oružjem.
Danas su svi spremni za veliki posao,
jer su pronašli mesto koje se može zapaliti: Dancig;
i narod koji je spreman za borbu: Poljake.
Žele da posluju preko naših leđa.
Oni su ravnodušni prema uništenju naše zemlje.
Zaista, pošto će sve kasnije morati biti obnavljano,
mogu i od toga da profitiraju“.
Kao i ranije, Nemci u Poljskoj su bili proganjana manjina,
lišeni svih prava, baš kao i sa Nemcima nasukanim u Čehoslovačkoj.
Između 1919. i 1939-e, Nemačka je više puta napadana
od strane poljskih partizana koji rade za jevrejske ili komunističke interese.
Već je u izbegličkim kampovima bilo 80.000 etničkih Nemaca,
i u Dancigu i u nemačkom Rajhu.
Irski prebeglica u Nemačku William Joyce je objasnio:
„Nemačke muškarce i žene su lovili kao divlje zveri
ulicama Bromberga. Kada su uhvaćeni,
poljska rulja ih je unakazila i raskomadala...
Klanica se pogoršavala svakoga dana.
Hiljade Nemaca je pobeglo iz svojih domova u Poljskoj
sa ništa više nego odeće koju su nosili.
U noćima od 25. do 31. avgusta(ukljčujući 31),
dešavalo se, pored nebrojenih napada na civile nemačke krvi,
44 savršeno potvrđena dela oružanog nasilja
protiv nemačkih službenih lica i imovine“.
U oblasti Bromberga identifikovano je 12.857 mrtvih,
ostavljajući tamo veliki broj neidentifikovanih mrtvih
i mnogo više mrtvih na drugim mestima.
I Hogan i Biro Vermahta za Ratne Zločine se slažu sa ovim zaključcima.
Ove istorijske činjenice su takođe potvrđene
od strane istočnonemačkog istoričara Theodor Bierschenk-a 1954.
i socijaldemokratskog novinara Otto Heike-a 1955.
na osnovi poljskih dokumenata.
George Ohio je rekao: „Živeo sam u Nemačkoj tokom 1980-ih
kada su mnogi ljudi koji su živeli tokom rata još bili živi.
Tražio sam svakoga ko je živeo u blizini Poljske 1939. godine
i imao sam sreće da upoznam nekoliko ljudi.
Jedan je bio carinik koji je rekao da je na granici bilo toliko loše
da su bili naoružani i takođe imali granate u svojoj kancelariji, spremni za napade.
Drugi mi je rekao da su poljski teroristi često krali njegove farmske životinje.
Drugi je ispričao da je njegovu nećaku silovao Poljak koji je prešao granicu.
Ovo je samo jedna od mnogih priča koje su mi ispričali nemački civili
koji su bili svedoci ovih graničnih upada baš kao što se to dogodilo 1919. do 1928. godine.
Jedna stvar koju mnogi ljudi ne vide je to
da je Poljska otvoreno napala Nemačku
odmah posle Prvog svetskog rata, što je dovelo do mnogih pograničnih bitaka.
Kada je Nemačka počela da pritiska Poljsku da pronađe rešenje za koridor,
napadi su ponovo počeli.
I jedna stvar koja mi je jasna je da
Nemačka nije izmišljala ove napade“.
Da bi rešio probleme, Hitler je dao brojne praktične predloge,
što je uključivalo demilitarizaciju ključnih lučkih područja,
javne referendume, prihvatanje Gdinje kao poljskog lučkog grada na Baltičkom moru,
1 km široki železnički i drumski prolazi koji povezuju istočnu Prusku sa Nemačkom
ili da se Poljska poveže sa Baltičkim morem.
Bio bi potpisan i anti-Кominternski pakt
da zaštiti Poljsku od komunističke subverzije.
Svaki nemački predlog je ignorisan.
Široko prezirani poljski ministar spoljni poslova Józef Beck
je odbiо baš svaki nemački predlog.
Posle ovoga, nemačka propaganda bi se okrenula protiv Poljske.
I Britanija i Francuska su otvoreno pristupile
staljinovom genocidnom boljševičkom režimu
sa nadom obnavljanja nove verzije Trojnog saveza Antante
koji je ranije stvorio dvo-frontni Prvi svetski rat protiv Nemačke.
Rydz-Smigly, novi Poljski diktator,
je izabran od strane globalista da izazove sukob sa Nemačkom,
da bi Britanija i Francuska u odbrani Poljske potom napale
Nemačku sa istoka, i konačno, za Sovjetski Savez
da se sa istoka uključi u borbu protiv Nemačke.
Ova planirana strategija agresije prema Nemačkoj
se raspravljala otvoreno, i u 'mainstream' medijima.
Na primer, već 1938. godine, u knjizi pod naslovom „A New Holy Alliance“(Novi sveti savez),
poznatog jevrejskog pisca Emil Ludwig-a, rođenog Emil Cohn.
U knjizi je pozvao na ponovno rođenje istog
dvo-frontnog vojnog saveza koji je dve decenije ranije
bio u zaveri protiv Nemačke.
Velika Britanija, Francuska, SAD, Rusija,
veoma uticajni globalistički Savet za spoljne odnose sa sedištem u Njujorku,
u svom časopisu 'Foreign Affairs',
je imao povoljnu recenziju Ludvigove knjige u kojoj je mogućnost
stvaranja saveza na dva fronta otvoreno potvrđena.
Emil Ludvig je rekao:
„Čak i ako bi Hitler u poslednjem trenutku želeo da izbegne rat
koji bi ga uništio, on će, uprkos svojoj želji,
biti primoran na rat“.
Hitler je vidio kroz ovu providnu igru
i shodno tome se obratio Staljinu.
Hitler je 23. avgusta 1939. potpisao nemačko-sovjetski pakt o nenapadanju,
takođe poznat kao Molotov-Ribbentrop pakt.
Ovo je učinjeno da bi se omelo ratno-huškanje zapadnih saveznika
neutralisanjem njihove nove Trojne antante sa Sovjetima.
Hitler nije želeo rat na dva fronta
i privremeni savez sa Staljinom je obavljen iz nade
da se Britanci ne bi usudili da objave rat.
Čak i nakon potpisivanja pakta,
Hitler je i dalje pokušavao da izbegne bilo kakav rat obraćajući se saveznicima radi razgovora,
koje su oni svaki put odbijali da započnu.
Hitler je čak napisao iskreno pismo francuskom predsedniku Daladier-u
samo nekoliko dana nakon što je 'Ribentrop-Molotov' bio potpisan u Moskvi.
Već u oktobru 1930-e,
uticajni poljski list Die Liga der Grossmacht(Liga velikih sila)
je nosio sledeću izjavu:
„Borba između Poljske i Nemačke je neizbežna.
Moramo se sistematski pripremiti za nju.
...poraz Nemačke moraju proizvesti poljske trupe
u centru teritorije kako bi Nemačku pogodili 'pravo u srce'.
U ratu sa Nemačkom neće biti zatvorenika,
i neće biti mesta ni za ljudska osećanja ni za kulturne sentimente.
Svet će drhtati pred nemačko-poljskim ratom.
Izazvaćemo u našim vojnicima nadljudsko požrtvovano raspoloženje
i duh nemilosrdne osvete i okrutnosti“.
Varšavske novine Depesza iz 20. avgusta 1939.
su prenele sledeću poruku:
„Spremni smo da sklopimo ugovor sa đavolom
ako nam pomogne u borbi protiv Hitlera. Slušajte:
protiv Nemačke, ne samo protiv Hitlera.
Nemačka krv će se u budućem ratu proliti u takvim tokovima
kakvi nisu gledani od nastanka sveta“.
Poljski maršal Rydz-Smigly je u Daily Mail-u 6. avgusta 1939. rekao da:
„Poljska želi rat sa Nemačkom
a Nemačka to neće moći da izbegne ni da to želi“.
Poljski ambasador u Parizu je 15. avgusta 1939. rekao:
„Poljska vojska će biti ta koja će upasti u Nemačku prvog dana rata.“
Lord Beaverbrook je bio veliki izdavač novina u Velikoj Britaniji.
Njegov Daily Express je u to vreme bio je najčitaniji list na svetu.
U privatnom pismu napisanom u martu 1938-e, napisao je:
„U Engleskoj ima 20.000 nemačkih Jevreja – u profesijama koje se bave istraživanjem.
Svi oni rade protiv dogodbe sa Nemačkom.
Jevreji ovde imaju veliku poziciju u štampi...
Najzad sam potresen..Jevreji će nas možda uterati u rat“.
Hitler je konačno izjavio britanskom ambasadoru ser Neville Henderson-u
25. avgusta 1939-e:
„Poljske provokacije su postale nepodnošljive.
Poljski zvaničnici su bili ohrabreni da napadnu Nemačku
od strane obećanja britanskog ambasadora ser Howard William Kennard-a
i francuskog ambasadora Leon Noel-a.
Oni su obećali da bi Britanija i Francuska
odmah pritekle u pomoć Poljskoj ako bi Nemačka napala.
Hitler je pomenuo preko 30 kršenja graničnih zakona samo u avgustu,
u svom Rajhstag govoru 1. septembra 1939-e.
Poslednjih nedelja avgusta 1939-e,
Nemci u selima su bili otvoreno terorisani sa izrazom
„pokoljite ih“.
Rasna propaganda u Poljskoj; uglavnom jevrejskoj štampi,
je igrala veliku ulogu u progonu etničkih Nemaca.
Napadi su dostigli vrhunac 3. septembra, u Brombergu,
u onome što je poznato kao 'Krvava nedelja'.
Poljska vojska je dala punu podršku poljskim civilima i partizanima,
u lovu i klanju preostalih nemačkih manjina koje su još uvek ostale u Poljskoj.
U standardnoj komunističkoj praksi, nemačko stanovništvo je bilo proganjano.
Pretresane su kuće, a etnički Nemci su tučeni i silovani.
Obično su bili skupljeni, oterani i masakrirani
na izolovanim mestima u brojevima od 39, 48, 53 do 104 odjednom.
Najmanje 5.500 je zaklano kao svinje.
Deca su prikovana za štale,
žene su silovane i sjeckane do smrti sekirama,
muškarci su prebijani i isečeni do smrti.
328 Nemaca je strpano u Brombergsku protestantsku crkvu
nakon čega je crkva zapaljena. Svih 328 je izgorelo.
Masakri u gradu Brombergu ostali bi skriveni iz naših istorijskih knjiga.
Danas su se ovi masakri pokazali kao jedni od najmonstruoznijih
i najbrutalnijih zločina koji će ikada biti počinjeni nad civilnim stanovništvom.
Leon Degrelle je rekao:
„Od svih zločina Drugog svetskog rata,
nikad se ne čuje za masovne masakre
koji su se dogodili u Poljskoj neposredno pre rata.
Na hiljade nemačkih muškaraca, žena i dece je masakrirano
na najstrašniji način od strane štampom razbesnele mafije“.
Hitler je odlučio da zaustavi klanicu i pojurio je u pomoć.
Nemačka je konačno uzvratila 1. septembra 1939-e,
istog dana, Dancig je formalno zauzela Nemačka.
Nemačka je napala Poljsku i povratila teritorije
koje su joj oduzete Versajskim ugovorom.
Dancig je oslobođen istog dana.
Rat sa Poljskom je trajao samo 29 dana.
'Blickrig' je iznenadio Poljsku.
Akti nasilja nad Nemcima će se nastaviti
i na kraju iznositi ukupno 58.000 pobijenih Nemaca.
Masovna ubistva Nemaca prestala su 18. septembra
kada su nemačke trupe stigle u Lowicz.
„Govorim u ime razuma.
Ne vidim razlog koji bi mogao da natera da se ovaj rat nastavi.“ - Adolf Hitler
Dan kada su bankari dobili rat koji su želeli, 3 septembar 1939.
Govorim vam iz kabineta u 10 Downing Street-u
Britanski ambasador u Berlinu je jutros predao nemačkoj Vladi
završnu belešku koja navodi da, ukoliko do 11 časova ne čujemo
da su spremni da odmah povuku svoje trupe iz Poljske,
da bi među nama nastalo ratno stanje.
Moram sada da vam kažem da takav poduhvat nije preduzet,
i da je posledično ova zemlja u ratu sa Nemačkom.
Oslobođeni Nemci su Hitlera dočekali u Dancigu kao heroja.
Nakon što su sedam godina do početka rata blokirali put
ka bilo kakvoj mirnoj diskusiji, Britanija i Francuska
su objavile rat Nemačkoj 3. septembra 1939-e godine.
5. septembra,
prvu bombu na nemačko tlo je bacio Royal Air Force.
Sovjetski Savez je tada napao Poljsku sa istoka i masakrirao
desetine hiljada nevinih Poljaka, ali saveznici ništa nisu rekli.
Saveznici su Poljsku koristili samo kao maketu za započinjanje rata.
Čerčil će čak Sovjetima predati Poljsku
i čitavu istočnu Evropu nakon rata.
Francuzi su zapravo napali Nemačku 7. septembra.
Nemačka vojska,
sada pojačana trupama koje su se vraćale iz poljskog pohoda,
su izvele kontraofanzivu
koja je povratila izgubljenu teritoriju od napadačkih Francuza.
Oslobađajući ono što su Francuzi napali,
Nemci su izgubili 196 vojnika plus 114 nestalih i 356 ranjenih.
17. septembra 1939. nemačko-poljski rat je već bio završen.
Hitlerova misija je već bila obavljena.
Da Velika Britanija i Francuska nisu objavile rat,
rat bi već tu bio zaustavljen.
Milioni života bi bili spaseni.
Međutim, Britanija je imala planove za dugi rat,
a mir nisu željeli.
Mirni period od završetka poljskog rata do maja 1940-e
se zove 'lažni rat'.
Tokom ovog perioda, Nemačka je nastavila mirovne pregovore.
Britanski vojvoda Arthur Wellesley, peti vojvoda Wellington-a, je rekao:
„Ova objava rata
je krivica anti-mirotvoraca i jebenih Jevreja."
Tokom svog govora 6. oktobra 1939.
Hitler se još jednom zalagao za mir. Rekao je:
„Nikada, i ni na jednom mestu
nisam postupio protivno britanskim interesima...
Vjerujem, čak i danas, da u Evropi i širom sveta može biti samo pravog mira,
ako Nemačka i Engleska dođu do sporazuma“.
Većina Poljaka je razumela
da im Nemci nisu pravi neprijatelji,
i da nisu imali uopste nikakvih 'karti u igri'.
Granične sukobe su podsticali poljski ili jevrejski partizani,
podstaknuti štampom u jevrejskom vlasništvu i poljskim diktatorom Smiglijem
koji je radio u bliskoj saradnji sa Ruzveltom.
Zbirka tajnih poljskih dokumenata koja je pala u nemačke ruke
kada je Varšava zauzeta septembra 1939-e,
je jasno potvrdila Ruzveltovu presudnu ulogu
u započinjanju Drugog svetskog rata.
Takođe su otkrili snage iza Ruzvelta koje su gurale ka ratu.
U septembru 1939-e, Adolf Hitler je rekao:
„Iznova i iznova sam nudio prijateljstvo
i, po potrebi, i najbližu saradnju sa Engleskom,
ali ljubav se ne može nuditi samo jednostrano.
Mora se susreti sa odgovorom sa druge strane.
Nemačka ne prati nikakve interese na Zapadu“.
Oktobra 1939-e, Hitler je u svom govoru proglasio novi mirovni predlog
kako bi sprečio da u besmislenom ratu pogine još više Evropljana.
Da su savezničke sile želele mir,
odavno bi uzele ruku koja im je bila pružena, ali ne.
Sudbina ovog plana bila je potpuno ista
kao i svih drugih prethodnih Hitlerovih apela - bez odgovora.
4. novembra 1939-e, Ruzvelt i njegov jevrejski savetnik Bernard Baruch,
su umesto toga odlučili da ukinu prethodne akte o neutralnosti
kako bi mogli da prodaju oružje zaraćenim nacijama
i da uskoro uđu u novi rat protiv Nemačke.
The Daily Herald je u decembru 1939. rekao:
„Prestanite da pričate o mirovnim uslovima! Razbijte Nemačku na komade!“
Hitler moli saveznike da povuku svoje ratne deklaracije:
„Sve moje mirovne uvertire su odbijene i objavljen nam je rat...
Nemački narod nema mržnju, nema neprijateljskog osećanja
prema engleskom ili francuskom narodu“.
Francuskoj on kaže:
„Francuskoj sam uvek izražavao svoju želju da zauvek sahranim naše drevno neprijateljstvo
i da spojim ova dva naroda, od kojih oba imaju tako slavnu prošlost“.
Britancima, Hitler kaže:
„Ništa manje truda nisam posvetio postizanju anglo-nemačkog prijateljstva.
Ni u jednom trenutku i ni na jednom mestu nisam postupio protivno britanskim interesima...
Zašto bi se vodio ovaj rat na Zapadu?"
ZAUSTAVLJANJE WILFRED-A
Saveznici su planirali invaziju na Norvešku i Švedsku,
napadajući kako bi odsekli nemačke resurse rude gvožđa iz Švedske
ilegalnim miniranjem norveških voda,
i zatim okupacijom važne norveške luke 'Narvik'.
8. aprila 1940-e,
Britanija je prekršila norvešku neutralnost miniranjem norveških voda.
Takođe su napravljeni planovi za izgradnju glavnih baza u Danskoj,
neutralnom nemačkom susedu na severu.
Ovi saveznički planovi su se zvali: 'Operacija Wilfred i plan R 4'.
Norveški političar po imenu Vidkun Quisling
je potvrdio postojanje ovih savezničkih planova.
Quisling je služio vojsku od 1911. do sredine 20-ih,
sa specijalizacijom u ruske afere.
Bio je stacioniran u Rusiji i iz prve ruke je video igru boljševika.
Godine 1929-e, vratio se u Norvešku i služio kao diplomata
a kasnije ministar odbrane za dve vlade.
Godine 1930. napisao je „Mi i Rusija“,
gde je govorio o opasnostima boljševizma.
Godine 1933. osnovao je 'Nasjonal Samling',
nacionalnu partiju jedinstva da bi Norvešku spasio od komunističke pretnje.
Na 50-ti rođendan Adolfa Hitlera, Kvisling je poslao čestitku
zahvaljujući mu što je spasao Evropu od boljševizma i jevrejske dominacije.
Hitler je rekao Kvislingu:
„Nakon što sam Britancima o reorganizaciji Evrope
poslao jedan za drugim predlogom,
sada pronalazim sebe primoranim da protiv svoje volje vodim ovaj rat protiv Britanije."
Kvisling, koji je bio naklonjen Nemačkoj, nije želeo da njegova zemlja
postane bojno polje, pa je obavestio Hitlera o ratnoj zaveri
ove dve skandinavske zemlje.
Ranog jutra 9. aprila 1940. god.
Nemačka je stoga brzo sprovela operaciju Weserubung
i došla da obezbedi Dansku, a zatim i norvešku luku Narvik,
neposredno pre nego što su Britanci mogli da postave svoje mine.
Ovo je bio preventivni manevar
protiv planirane savezničke operacije 'Wilfred' i 'Plan R 4'.
Tako je Hitler sprečio Ujedinjeno Kraljevstvo da koristi Norvešku i Dansku
kao bazu operacija protiv nemačkog brodarstva.
Nemačke diplomate su mirno uveravale rukovodstvo skandinavskih naroda da
Nemačka ne traži ni osvajanje, ni mešanje u njihove unutrašnje poslove.
Nemci su bacali letke iznad Danske u kojima su objašnjavali svoje postupke,
osuđivali antinemačko britansko ratno huškanje i propagandu
i uveravali Dance da će Nemačka štititi njihovu zemlju.
Život pod ograničenom nemačkom okupacijom je tokom rata za Skandinavce
tekao bez ikakvih problema, i većina nordijskog naroda
je bilo srećno što su ih štitili Nemci.
Hitlerove molbe za mir su višestruko ignorisane
dok su se britanske i francuske trupe gomilale u severnoj Francuskoj.
Otvoreno se razgovaralo o planovima za napredovanje ka istoku prema Nemačkoj,
preko Belgije i Holandije.
Kao još jedan preventivni čin nacionalne samoodbrane,
Nemačka se prva suočila sa saveznicima pre nego što su saveznici stigli da napadnu Nemačku
i nad njom ponovo uspostave 'drugi Versilski ugovor'.
Vojske Britanije i Francuske nisu bile ni do kolena
novoj taktici zvanoj 'blitzkrieg'(munjeviti rat/brzi rat) .
Britaniji i Francuskoj,
koje su očekivale borbu u rovovima kao u Prvom svetskom ratu,
ova nova nemačka ratna mašina je predstavljala iznenađenje kojem nisu mogli da se suprotstave.
Nemci su brzo zauzeli vitalne teritorije i resurse,
što je saveznike okružilo i zarobilo na obalama Francuske.
Hitler je izvršio invaziju nad državama članica Lige naroda, Belgijom i Holandijom,
zbog njihovog strateškog položaja i zbog njihove saradnje sa saveznicima.
Vlade 'Niskih zemalja' su bile pod intenzivnim pritiskom saveznika
da omoguće siguran prolaz za planirani saveznički napad
na Nemački region 'Ruhr'.
Nemačka vlada je kasnije objavila članak sa 50 stranica na engleskom jeziku pod nazivom
"Allied intrigue in the Low Countries"(Savezničko interesovanje u Niskim zemljama),
koji je detaljno opisivao puni obim njihove saradnje sa saveznicima,
objašnjavajući zašto su Nemci strateški izvršili invaziju na Niske zemlje.
Od tada, zapadna štampa i savremeni istoričari
u tajnosti čuvaju ove navode od javnosti.
Štampa u jevrejskom vlasništvu, kao i današnje istorijske knjige,
umesto toga prikazuju 'Blitz' kao
'nacističko osvajanje Holandije, Belgije i Francuske'.
Čerčilov kolega Alfred Duff Cooper je rekao:
„Rat do smrti protiv celog nemačkog naroda“.
Lord Beaverbrook je Frank Gannett-u u decembru 1938-e, napisao:
„Jevreji jure premijera Chamberlain-a.
Strašno ga maltretiraju...
Svi Jevreji su protiv njega...
Ovde imaju visoku poziciju u štampi...
Potresen sam. Jevreji nas mogu uterati u rat
i njihov politički uticaj nas pokreće u tom pravcu“.
10. maja 1940-e, Čemberlen je dao ostavku
a Vinston Čerčil je došao na vlast bez saglasnosti naroda.
Čerčil je rođen 30. novembra 1874.
u aristokratiji Velike Britanije.
Otišao je u vojsku i pisao popularne knjige o svojim vojnim avanturama.
Čerčil je bio pristalica eugenike i uveo je 'čin mentalnog nedostatka'
koji je zahtevao da sa osobe sa mentalnim invaliditetom
za vreme svog cijelog života zatvaraju po institucijama.
Iako je prvobitno želeo sterilizaciju,
uveo je i narodni budžet kojim su povećani porezi na imućne
u cilju finansiranja socijalnih programa.
Pomogao je da se uspostavi prva minimalna plata u svojoj zemlji
i penzije za nezaposlene.
Bio je iza Zakona o Nacionalnom Osiguranju
koji je davao naknade za bolovanje i nezaposlenost.
Istog dana kada je došao na vlast,
Čerčil je napao mali, neutralni Island
u invaziji pod kodnim nazivom 'Operation Fork'(Operacija Viljuska).
Island je bila neutralna zemlja, ali to zaista izgleda da nije bilo važno.
Okupacija bi pomogla da se osigura britanska kontrola nad Atlantikom.
Britanci su se brzo preselili u unutrašnjost, onemogućavajući komunikacione mreže
i obezbeđujući lokacije za sletanje.
Vlada Islanda je protestovala zbog kršenja njihove neutralnosti.
Islandski policajci su želeli da zaustave britansku invaziju,
ali su kasnije odlučili da se ne odupiru nadmoćnoj britanskoj sili.
SAD su nameravale da iskoriste neutralni Island
kao bazu pomorskih operacija u severnom Atlantiku.
Mnogi ljudi sa Islanda su se umesto toga dobrovoljno prijavili da se bore za Waffen-SS.
24. maja 1940-e, u Dunkirku, Hitler je imao priliku
da zarobi celu britansku vojsku, ali je odlučio da to ne učini.
Umesto toga, izdao je takozvanu naredbu o zaustavljanju
i odložio napad za dva dana, ostavljajući britancima vreme
za haotičnu evakuaciju iz luke Dunkirk,
nadajući se da će Britanci konačno položiti oružje
i da bi mogli imati mir.
Skoro svi su ovo shvatili kao mirovni gest.
Sva teška artiljerija, tenkovi i oklopna vozila
su ostavljena na obalama Francuske.
Nemački general von Blomberg Fritz je u vezi sa 'naredbom o zaustavljanju' rekao:
„Hitler nas je tada zapanjio govoreći sa divljenjem o Britanskoj imperiji,
o neophodnosti njenog postojanja,
i o civilizaciji koju je Britanija donela na svet.
On je uporedio Britansko carstvo sa katoličkom crkvom,
govorevši da su oboje suštinski elementi stabilnosti u svetu.
Rekao je da sve što želi od Britanije
jeste da ona prizna položaj Nemačke na kontinentu.
Povratak nemačkih kolonija bi bio poželjan, ali ne i neophodan,
i čak bi ponudio da podrži Britaniju sa trupama,
ako bi gde god bila umešana u poteškoće“.
Čerčil je sada bio previše pijan da bi sam držao govore.
Toliko pijan, zapravo, da je angažovao glumca Norman Shelley-a,
koji je daovao glas Vini Puu-u za BBC dečji sat, da ga oponaša.
Održao je najpoznatije radio govore u britanskoj istoriji 20-og veka
imitirajući Churchill-a i zavarao je desetine miliona slušalaca.
Posle šest nedelja nemačkog blickriga, Pariz je bio Hitlerov.
Hitler i feldmaršal Petain su sklopili mir.
Primirje je potpisano u istom železničkom vagonu
u kome se Nemačka predala posle Prvog svetskog rata.
Nakon što su delegacije završile, Hitler je otišao kući u Berlin
gde je dočekan kao narodni heroj.
Francuski civili su živeli mirno u severnoj Francuskoj
tokom privremene nemačke ratne okupacije od 1940. do 1944-e.
Maniri nemačkih okupatora su bili besprekorni.
Mnoge Francuskinje su se čak zaljubile u nemačke vojnike.
Istog dana, Hitler je preko švedske treće strane
predstavio Britaniji još jednu mirovnu ponudu.
Nemci su kontaktirali britanskog ambasadora u Švedskoj Victor Mallet-a,
preko sudije Vrhovnog suda Švedske,Ekeberg-a,
koji je poznat Hitlerovom pravnom savetniku Ludwig Weissauer-u.
Hitlerov novi mirovni predlog je bio sledeći:
Britansko carstvo zadržava sve svoje kolonije.
Položaj Nemačke na kontinentu neće biti dovođen u pitanje.
Sva pitanja koja se tiču Mediterana
i njenih francuskih, belgijskih i holandskih kolonija su otvorene za diskusiju.
Poljska. Poljska država mora postojati.
Bivše čehoslovačke države ostaju nezavisne,
ali pod nemačkom zaštitom.
Hitlerov mirovni predlog nije zahtevao ništa od Velike Britanije
i podrazumeva da će države koje Nemačka trenutno okupira biti deokupirane,
pošto je nemačka okupacija zbog sadašnje ratne situacije
bila samo privremena.
Ali ne. Vinston Čerčil nije bio zainteresovan za sklapanje mira.
Ova ponuda je odbijena.
Zahvaljujući Čerčilu, propali su i nemački mirovni napori preko Švedske.
U popodnevnim satima 25. maja 1940-e,
Giuseppe Bastianini, italijanski ambasador u Londonu,
je zatražio sastanak sa britanskim ministrom spoljnih poslova lordom Halifaksom,
kako bi razgovarali o neutralnosti Italije
i o italijanskom posredovanju između Saveznika i Nemačke.
Bastianini je otkrio da je cilj italijana, Benita Musolinija,
bio da pregovara o nagodbi, koja ne bi bila samo o primirju,
već bi i štitila Evropski mir za ceo vek.
Halifaks je pozitivno reagovao na nju
i ideju je preneo u britanski ratni kabinet,
gde je rezimirao svoj susret sa Bastianinijem
i pozvao svoje kolege da razmotre italijansko posredovanje.
Ponovo, Čerčilu nije ni padalo na pamet,
pošto nije bio zainteresovan za sklapanje mira.
Čerčil ni jednom nije razmotrio Musolinijevu ponudu
da posreduje u miru između Britanije i Nemačke.
Stvar je na kraju zamrla.
Zahvaljujući Čerčilu, propale su i nemačke mirovne ponude preko Italije.
Umesto prihvatanja bilo kakve mirovne ponude,
Čerčil je odgovorio zastrašivanjem britanskog naroda
sa ratnohuškajućim glasinama o predstojećim nemačkim gasnim napadom.
Mesec dana nakon što je Engleska evakuisala Dankerk
i Osovina pobedila protiv Francuske,
Hitler je poslednji put pružio ruku
da se prekine besmisleno krvoproliće.
Imao sam priliku da nasamo razgovaram sa njim bez ikakvog drugog društva...
i rekao sam mu da ćemo imati priliku da napadnemo London
jer London pokriva magla, i da možemo da letimo sa svime što imamo na raspolaganju,
sa Junkers 52, kao što smo uradili u Bazelu,
a on je rekao: „Prestani, prestani. Ne želim ovo da slušam.
Ceo napad na Englesku je protiv mog mišljenja, protiv moje volje.
Voleo bih da to mogu zaustaviti.
Englesko stanovništvo je tako visoke klase
i toliko su slični Nemcima.
Mrzim da se borim protiv Engleske."
U junu 1940. Hitler je bacao mirovne letke po Londonu:
„U ovom času osećam da mi je dužnost pred sopstvenom savešću
da još jednom apelujem na razumjevanje i zdrav razum
u Velikoj Britaniji koliko i drugde.
Ne vidim razlog zbog kojeg ovaj rat mora da se nastavi.
Ožalošćen sam misleći na žrtve koje će to odneti.
Voleo bih da ih sprečim."
Pamfleti i govori u kojima je Hitler nudio mirovne predloge
za mirovnim predlogom, nisu bili dovoljni.
Čerčil i njegovi jevrejski savetnici su želeli rat.
Hitler je takođe od 1939. do 1940. bio u bliskoj prepisci sa Mahatma Gandhijem
i oboje su pokušavali da Savezničke sile dovedu razumu kako bi sprečili rat.
Gandhi je bio Hitlerov iskreni prijatelj.
Bili su u saglasnosti u vezi mnogih pitanja.
Oboje su dolazili sa humanitarnog stanovišta
i prepoznali su zlobu sile protiv koje su se našli.
Gandhi je znao da će svetu Hitler biti poslednja nada za mir.
"Dragi prijatelju... Ne sumnjamo u tvoju hrabrost
ili predanost tvojoj domovini,
niti verujemo da si čudovište kao što te tvoji neprijatelji opisuju."
Znate za moje predloge Engleskoj.
Sve moje ambicije su bile da uđem u iskren
i prijateljski odnos sa britanskim narodom.
BITKA ZA BRITANJU
Adolf Hitler nikada nije želeo nikakav rat protiv Ujedinjenog Kraljevstva
i nastavio je da šalje velikodušne mirovne ponude.
Čekajući odgovor Britanije, Nemci su ostali pasivni.
Postojao je čak i veliki mirovni pokret leta 1940. u Britaniji.
Višestruki mirovni skupovi su se održavali ispred Čerčilovih prozora.
Tih dana, demonstracije su mogle marširati Dauning ulicom niz
broj 10 i stojati ispred Čerčilovog prozora i vrištati i govoriti
„Umorni smo od vašeg rata, hoćemo mir."
I dogodile su se, višestruke demonstracije ispred njegovih prozora.
Čerčil je shvatio da mu je potreban izgovor da uništi Nemačku,
jer Hitler nije želeo da započne nikakvo bombardovanja Londona.
Nije postojao drugi način da Čerčil može da natera Amerikance u rat,
osim ako nije mogao da isprovocira Hitlera da to učini.
Čerčil je objasnio svoje namere Joe Kennedy-u,
američkom ambasadoru, ocu pokojnog predsednika:
„Želim da Nemci počnu da bombarduju London što je pre moguće,
jer će to uvesti Amerikance u rat, i pre svega,
staviće tačku na ovaj nezgodani i nepraktični mirovni pokret
koji se dešava u mom sopstvenom kabinetu i među britanskim stanovništvom."
Dokazano je da je Čerčil, ne Hitler,
taj koji je započeo bombardovanje civila.
Prema Ženevskoj konvenciji, bio je veliki ratni zločin bombardovati civile,
ali Čerčil je namerno naredio RAF-u da to ipak učini.
Tihi period 'lažnog rata' završio se 11. maja 1940.
jedan dan nakon što je Čerčil postao premijer,
kada je odmah pokrenuo vazdušne napade na nemačke gradove,
počevši od Frajburga.
Britanskom Kraljevskom Vazduhoplovstvu je naređeno da bombarduje civilna područja.
Sledećeg dana je započeo prve napade na transportne ciljeve
u nemačkoj industrijskoj dolini Ruhr, uključujući Keln.
Tokom maja, Mönchengladbach, Gelsenkirchen, Hamburg, Bremen,
Essen, Duisburg, Düsseldorf i Hannover su napadnuti.
U junu su izvršeni napadi na Dortmund, Mannheim, Frankfurt i Bochum.
Britanski ratni brodovi su 3. jula 1940. napali francuske pomorske jedinice
u severnoafričkom lučkom gradu Oranu kako ne bi pali u nemačke ruke.
Čerčil je jasno pokazao da ne želi mir.
Čerčil je tada naredio napade na Berlin,
koji su trajali narednih 7 ili 10 dana.
Hitler nije odgovarao.
Ni na prvi napad, ni na drugi, ni na treći ni na četvrti.
Postaje sve ljući i besniji.
4. septembra Hitler je održao čuveni govor u Sportspalast-u.
U Berlinu, najveća horda, desetine hiljada, odabrana publika.
On je održao govor u kome je rekao da ovaj ludak u Londonu;
da on sada pokušava da nas isprovocira.....ako izaberemo, (?)
ako baci 10 tona bombi mi se vraćamo i bacimo 100.
Ako baci 100 tona bombi na naše gradove,
Mogu se vratiti i baciti hiljadu tona, i hoću jednog dana, jednog dana hoću...
Ako dođu i unište ih, kako reći..mogu da unište naše gradove, rekao je:
„Izbrisaću njihove..'ausradieren'(iskoreniti) izbrisaću njihove gradove.
Veoma poznat govor.
Čerčil je ovo čekao...
Već sledećeg dana, 5. septembra, naredio je masovni vazušni napad na Berlin.
Konačno, 6. septembra, tog popodneva, u sred bela dana,
Englesko stanovništvo Londona je moglo da čuje
nemačke bombardere koji prilaze uz Temzu...
I tog popodneva 6. septembra 1940. godine, početak Blitz-a,
U toj oblasti je ubijeno i ranjeno i povređeno 6.000 Londonaca.
Ovo što je Čerčil želeo je bilo suprotno od onoga što je Hitler želeo.
Sada ga je Čerčil prevario na potez koji nikada nije želeo da napravi.
Kao rezultat Čerčilove namerne provokacije,
bijesni Hitler je konačno uzvratio i počeo da bombarduje dokove u Londonu,
Istočni kraj Londona, i konačno, London City
i Zapadni kraj, 6. i 7. novembra 1940. godine.
Septembra 1940. u bombardovanju je poginulo 7000 Londonaca.
16. septembra 1940-e, po naređenju Vinstona Čerčila,
Britanci su, u prvim namernim terorističkim napadima,
bacili 100.000 visokoeksplozivnih bombi i 14.000 zapaljivih bombi
na civilne okruge Manhajma.
Zamenik Firera, Rudolf Hess, bio je Hitlerova desna ruka i dugogodišnji prijatelj.
Bio je drugi komandant Nemačke.
On je bio tip koji je otkucao diktat za Hitlerov 'Majn Kampf'.
Hitler je 1940. zamolio Hesa da stupi u kontakt sa njegovim engleskim prijateljima
i da njima, ili bilo kom glasaču, kaže da je Nemačka tražila samo mir.
On privatno govori Rudolfu Hesu:
„Imaš ove tvoje prijatelje aristokrate u Engleskoj o kojima uvek govoriš,
zar ne možeš da ih kontaktiraš na neki način?
Reci im da ne želimo ništa od Britanaca,
da samo želimo mir, želimo okončati rat.
Zar ne možeš da preneseš ovu poruku Britancima na neki način,
imaš ove kontakte tamo? Ali Hitler je rekao ovo Rudolfu Hesu:
„Imaš ove prijatelje u Britaniji, sada ih sigurno možeš kontaktirati.
Reci Britancima da ne želimo ništa."
Njegova ponuda za mir je bila sledeća:
Hitler će biti spreman da povuče trupe iz Francuske,
Holandije, Belgije, Poljske, pa čak i Čehoslovačke.
Takođe je želeo britanski sporazum
da ima slobodne ruke na Istoku da porazi komunizam.
Takođe je želeo da se vrate nekadašnje nemačke oblasti.
Osim toga, Hitler je ponudio da bi nemački Vermaht
štitio Britansko carstvo ako bi ga ikada ugrozio bilo kakav neprijatelj.
U maju 1941-e, Hess iznad Škotske odleteo na solo misiju
sa svojim Messerschmitt Bf 110.
U vreme kada je Nemačka pobeđivala u ratu,
skočio je padobranom noseći Britaniji još jednu mirovnu ponudu.
Hess je tečno govorio engleski i pokušao je da se nađe sa
ljudima za koje je on verovao da su britanski mirovni aktivisti,
i da se poveže sa vojvodom od Hamiltona,
sa kojim se Hes ranije sprijateljio na Olimpijskim igrama u Berlinu 1936.
Želeo je da ubedi svog britanskog prijatelja u iskrenu želju Nemačke za mir.
Umesto toga, pao je u Čerčilove ruke i bio je uhapšen.
Vinston Čerčil je, naravno,
odbio da pristane na Hitlerov mirovni sporazum koji je ponudio Hes.
Čerčil ga je, umesto toga, doživotno zatvorio
i okončao Hesovu očajničku mirovnu misiju.
Čerčil je odbio sve mirovne ponude i sakrio ih od javnosti.
Hess je, po Čerčilovom naređenju, držan u samnici tokom cijelog rata,
kako bi prikrio ko je bio pravi ratni huškač.
Tajni vladini dokumenti otkrili su da su Britanci
primili preko dvadesetak mirovnih ponuda između 1939. i 1941. godine.
I to najvažnije u septembru 1939-e, oktobru 1939-e
u julu 1940-e, posle pada Francuske, januara 1941-e, itd.
Mirovne ponude su 'naišle na gluve uši', jer Čerčilu ovo nije ni padalo na pamet.
Umesto toga, nastavio bi da čini sve što je u njegovoj moći da uvuče SAD u rat.
Ratni huškači bi pronašli druga sredstva za nastavak rata. OBJAVLJUJE RAT HITLERU I ODBIJA DESETINE MIROVNIH PONUDA
Bio sam, naravno, veoma tužan, jer sam učinio sve da sprečim rat.
Nedavno, Sven Hedin je objavio knjigu u kojoj
sa zadovoljstvom sada citira moju ponudu Poljacima,
koja je u to vreme prenesena preko Engleza.
Moram reći da sam se zaista naježio
kada sam nedavno ponovo pročitao ovu ponudu.
Po onome što sada znam od tada..
because if at the time this jer da je u tom trenutku ova ponuda bila prihvaćena,
onda bi Dancig bio sigurno nemački,
ali za ostalo, sve bi ostalo kako jeste,
posvetili bi smo se našim društvenim zadacima, radili bismo,
ulepšali bismo naše gradove, izgradili bismo stambena naselja,
mi bismo svoje puteve doveli u red, mi bismo osnovali škole.
Izgradili bismo pravu nacional-socijalističku državu.
I sada je došlo do rata.
Ovde sam takođe uradio sve što je bilo u mojoj moći,
sve što čovek uopšte može učiniti,
skoro do tačke samoponiženja, da bi ga izbegao.
Englezima sam davao ponudu za ponudom.
Ovde sam se konsultovao sa njihovim diplomatama i molio ih da budu razumni.
Ali ništa se nije moglo učiniti.
Željeli su rat, i nisu se ni ustručavali da to sakriju.
Već sedam godina Čerčil izjavljuje: „Želim rat!“
Žao mi je što ovi narodi moraju da se bore jedni protiv drugih,
koje sam toliko želeo da okupim.
"Fireru... Adolfe Hitleru.
Zašto ne možemo da uzvratimo udarac!? Zašto moramo ovo da trpimo?"
Godinama sam više puta morao da ih prisiljavam da budu legalni.
Ali nemojte misliti da to ne čini da moje srce
želi da prsne od bijesa kad čujem o ovim vazdušnim napadima.
Znate da te stvari nisam radio mesecima.
Nisam dozvolio da se ni jedna bomba baci na grad Pariz.
Pre nego što smo napali Varšavu, pozvao sam na predaju pet puta,
uvek su me odbili.
Tražio sam da se bar žene i deca pošalju napolje.
Čak ni oficir koji je nosio zastavu primirja nije bio primljen.
Sve je odbijeno, i ja sam tek tada odlučio
da uradim ono što je dozvoljeno svakim ratnim pravom.
Kada su Englezi počeli da bacaju svoje bombe,
Čekao sam tri i po meseca i ništa nisam uradio.
Čekao sam jednostavno misleći da će se možda ipak opametiti.
Ispostavilo se drugačije.
Verujte mi, ni danas nije drugačije.
I sada, moj Volksgenossen-u, ove žrtve (su) teške za pojedinca;
za ženu koja je izgubila muža i sa njim ono najdraže što poseduje;
i isto je i sa detetom koje je izgubilo oca,
majkom koja je izgubila dete,
ili nevesta ili ljubavnica koja je morala da pusti svoje da odu, nikada više ih ne videvši.
Svi oni su se mnogo žrtvovali.
Neka svaki Nemac shvati da žrtva ovih muškaraca nije ništa manje vredna
od žrtvi koje će drugi čovek možda morati da napravi u budućnosti.
Požrtvovanost žene koja je rađala za ovaj narod,
jednaka je muškarcu koji brani svoju naciju.
Bezbrojni milioni su pali na bojnom polju za ovaj naš nemački narod,
tokom vekova, pa čak i milenijuma.
Milioni drugih su prolili svoju krv za njega.
Često sam uzalud pružao ruku
Želeli su ovu borbu; sada će je i imati.
Nemački Volk će ovu borbu doživeti do kraja.
Nemački Volk želi konačno da ima mir.
On želi mir koji mu dozvoljava da radi i koji ne dozvoljava
međunarodnim nitkovima da protiv nas provociraju među drugim narodima.
Ovo su štetočine koje se bogate ratom.
Nemam razloga da ratujem iz materijalnih razloga.
Za nas, to je samo tužan poduhvat; pljačka nas, nemački Volk
i celu zajednicu, toliko puno vremena i radne snage.
Ne posedujem nikakve berze u industriji naoružanja.
U ovoj borbi ne zarađujem ništa.
Bio bih srećan kada bismo ponovo mogli da radimo kao što sam ja radio za svog Volk.
Ali ovi internacionalni ratni kriminalci
su u isto vreme na crnom tržištu najveći trgovci u industriji naoružanja.
Oni poseduju fabrike, oni sprovode sve poslove.
To su isti ljudi koje smo ranije imali ovde u Nemačkoj.
Ne želim da vodim rat,
ali ako mi bude nametnut, onda ću ga voditi do poslednjeg daha.
Mogu danas da ga vodim jer znam da ceo nemački narod stoji iza mene.
Kada se ovaj rat završi, Nemačka će započeti veliki poduhvat.
Poklik 'Ustani' će odjeknuti nemačkim zemljama!
Zatim će nemački narod...
napustiti proizvodnju topova,
i započeće mir i rad na obnovi za masovne milione!
MEĐUNARODNA KLIKA
U svom prvom mandatu 1933-e,
Predsednik Frenklin Ruzvelt je normalizovao odnose sa Komunistima
a Sovjetski Savez je dobio diplomatsko priznanje.
Jevrej William Christian Bullitt
je postao prvi američki ambasador u vladi.
Bullitt je kasnije preimenovan za ambasadora u Francuskoj.
Mason 32-og stepena, predsednik Frenklin Ruzvelt,
je predložio dodavanje svevidećeg-oka i piramide na novčanicu dolara.
Ruzvelt je takođe otvoreno hvalio komunizam.
„Rusiji je daleko bolje i svet je bezbedniji sa Rusijom
pod komunizmom nego pod carstvom. Staljin je veliki vođa“.
Po nalogu Sistema Federalnih rezervi i njenih privatnih vlasnika,
5. aprila 1933-e, Frenklin D. Ruzvelt je izdao predsednički nalog 6102,
koji je zahtevao da svi Amerikanci isporuče sve zlatnike, zlatne poluge
i zlatne sertifikate njihovoj lokalnoj banci Federalnih rezervi.
Svi prekršioci bi bili kažnjeni do 10.000 dolara,
osuđeni na kaznu zatvora do deset godina, ili oboje, zbog svjesnog kršenja ovog naređenja.
Od tada, svaki građanin SAD-a je od rođenja u dugovima,
i u vlasništvu je privatnog sistema Federalnih Rezervi.
1933-a, i to je bila godina, u novembru, kada je Franklin Ruzvelt
u svom prvom mandatu, priznao Sovjetski Savez, i normalizovao odnose.
Pa, ovo je već bilo u toku.
Već smo imali infiltraciju koja je počela pod sovjetskom kontrolom,
kontrolisana od strane komunističke partije.
I ono što sam otkrila u određenom trenutku svog istraživanja,
jeste da bi se ovaj savez održao,
da bi nastavili odnose sa Sovjetskim Savezom,
što je zaista postala opsesija američke vlade,
američka vlada je morala da nauči da laže narod
i da nam govori laži o komunizmu, da nam pričaju laži o Staljinu,
da nam govore laži o Sovjetskom Savezu.
Malcolm Muggerridge je stigao u SSSR 1932. godine.
Bio je jedan od retkih novinara
koji po selima izveštava o stvarnim događajima.
Za svaki članak o gladi koji se pojavio,
objavljena su dva koja negiraju njegovo postojanje.
Muggeridge se priseća da je najuticajniji dopisnik iz Moskve
bio Walter Duranty, novinar Pulicerove nagrade
za Njujork tajms.
New York Times je u vlasništvu Jevreja, i tokom prvog i drugog Holodomora,
njegov vlasnik i izdavač je bio Jevrej Adolph Ochs.
Duranti se takođe oženio Jevrejkom Jane Cheron, ubrzo nakon prvog Holodomora.
On ne samo da je bio najveći lažov među novinarima u Moskvi,
već je bio najveći lažov među svim novinarima koje sam ikada sreo
u 50 godina novinarstva.
I nekada smo se pitali da li, u stvari,
vlasti imaju neku vrstu kontrole nad njim,
jer je tako potpuno igrao njihovu igru.
Novinar Joseph Alsop je tvrdio:
„Duranty je bio sjajan agent KGB-a i 'vojnički' je lagao."
Kada je u pitanju bila glad, velika glad u Ukrajini,
tada je njegovo izveštavanje bilo posebno sramotno,
jer je poricao da je bilo ikakve gladi.
Sovjeti su zapravo dali Durentiju dozvolu da obilazi Ukrajinu bez nadzora.
On u Times-u izvještava da su sve priče o gladi sada smiješne.
Međutim, dokumenti britanskog ministarstva inostranih poslova otkrivaju
da je u privatnim razgovorima u britanskoj ambasadi,
Duranti rekao da je umrlo čak 10 miliona ljudi.
Kada su razgovarali o pitanju priznavanja Sovjetskog Saveza, ; Malcolm Muggeridge - britanski dopisnik ;
o priznavanju Sovjetskog Saveza od strane Vlade Sjedinjenih Država
Durantijevi članci su smatrani veoma vrednim dokazima
na strani priznanja.
Duranti je bio prisutan tokom Crvenog terora koji je kulminirao prisilnom glađu u Rusiji,
prvom Holodomoru 1921-23 i takođe drugom Holodomoru 1932-33.
Cionistički okupirana Američka vlada je ipak nestrpljivo prihvatila njegovu priču
kako bi priznala jevrejski boljševički ubilački režim.
Mislim da ovde, na određeni način, takođe vidimo i nicanje dvostrukih standarda.
Mislim da na kraju takođe vidimo i porast moralnog relativizma,
kulturnog relativizma, ove bolesti koje danas vidimo u našoj kulturi,
mislim da imaju svoje korene u ovom odnosu i zato bih počela...
sa ovim samim početkom, jer mislim da je to bilo toliko važno;
16-og novembra 1933-e, dana kada smo priznali Sovjetski Savez.
Ovo je bilo veoma čudno,
imajući u obzir zapiske o boljševičkoj vladi koji su nam pristizali.
Što se tiče broja leševa, u tim ranim, tim ranim revolucionarnim godinama,
sovjetska, nova boljševička tajna policija
je bez suđenja ubijala više od 1000 ljudi mesečno.
Kasnije 1930-ih
Staljin je ubijao desetine hiljada ljudi mesečno,
a Sjedinjene Države su ipak požurile u savez,
požurile da pod Ruzveltom priznaju sovjetsku vladu.
Da tokom Drugog svetskog rata, upanu u ovaj savez.
I britanska i američka vlada su
bile u velikoj meri infiltrirane od strane komunističkih vodećih Jevreja i sovjetskih infiltratora.
Politički lideri i u Britaniji i u Americi
su bili pod kontrolnim uticajem komunističke pete kolone.
I Ruzvelt i Čerčil su se okružili jevrejskim savetnicima
i oslanjali se na jevrejski novac da podrže svoje funkcione kampanje.
Jevreji su, dakle, imali potpunu kontrolu nad javnim mjenjem u obe države.
Kasnije smo saznali, potvrdili, nakon otvaranja arhiva
o raspadu Sovjetskog Saveza 1991-e,
kasnije smo saznali da su mnogi od ovih
visokih zvaničnika u vladi Sjedinjenih Država
radili za Staljina, bili su sovjetski agenti.
Neki od komunističkih Jevreja koji su se infiltrirali u američku vladu
oko Ruzvelta su bili: Bernard Baruch, Felix Frankfurter,
David Lilienthal, David Niles, Louis Brandeis, Samuel Rosenman,
Henry Morgenthau Jr., Benjamin Cohen, rabin Stephen Wise, Francis Perkins,
Sidney Hillman, Herbert H. Lehman, Jessie Strauss, Harold Laski,
Charles Wyzanski, Samuel Untermeyer, Edward Filene, David Dubinsky,
Mordecai Ezekiel, Abe Fortas, Isador Lubin, Harry Dexter White,
David Weintraub, Nathan Silvermaster, Harold Glasser, Irving Caplet,
Salman Adler, Benjamin Cardozo, Anna Rosenberg,
i brojni drugi.
Ovi komunistički orijentisani Jevreji su u osnovi funkcionisali
kao agenti Sovjetskog Saveza unutar američke vlade.
Kao što je jevrejska istoričarka Lucy Dawidowicz primetila:
„Sami Ruzvelt je doveo u svoje najbliže okruženje
više Jevreja nego bilo koji drugi predsednik pre ili posle njega“.
Ni sam Vinston Čerčil nije bio bolji.
Čerčilova majka je bila Jevrejka i
ovo je objavljeno u jerusalimskim novinama, pre nekoliko meseci, ja mislim.
Očigledno da to ispitujem, da je imao
Jevrejske krv po majčinoj liniji.
Zaista veoma zanimljivo. Mislim da Čerčil nije bio svestan te činjenice.
Nikada to nije spomenuo,
ali ono što jeste zanimljivo u njegovim vezama sa jevrejskim zajednicama,
koje ću ovde malo detaljnije razmatrati...
Dve osnovne oblasti interesovanja u Čerčilovoj karijeri;
period kada je bio u takozvanoj 'divljini',
kada je podneo ostavku iz kabineta Stenlija Boldvina kao ministra,
i narednih 10 godina do 1939-e, je bio van funkcije.
Van bilo koje kancelarije uopšte. Bio je samo narodni poslanik.
Dakle, sve što je imao je bila poslanička plata
i njegova prilično bedna zarada kao novinar,
ali ipak nekako uspeva da izdržava ogromno seosko imanje,
koja je koštalo jako puno novca da bi se održavalo, sa svim baštovanima
i jaslicama i dadiljama i kuvarima i spremačicama,
i sve ostalo. Imao je privatno osoblje od ponekad 20 ili 30 ljudi.
Svi izdržavani od njegove plate kao poslanika,
što je u to vreme iznosilo 500 funti godišnje. 750 dolara godišnje.
ili 2.000 dolara zapravo, jer u to vreme mislim da je to bilo četiri dolara za funtu.
Kako je to uradio? Pa, odgovor je da ga je od 1936-e
finansirala mala tajna grupa pod nazivom 'The Focus'(Fokus).
Nećete naći mnogo referenci o 'Fokusu' u istorijskim knjigama,
ali je sigurno postojala i postoji nekoliko fajlova
Čerčilovih privatnih papira u vezi sa 'Fokusom'...
'Fokus' je bila grupa od možda 30 ili 40 vodećih britanskih industrijalaca
i bankara i bivših političara
koji su odlučili da Čerčila vredi čuvati da ne potone...
i oni su ga finansirali.
Nisu svi bili Jevreji, bili su prvenstveno Jevreji,
ali bili su takođe i levičarski socijalisti,
i levičarski konzervativni članovi parlamenta,
koji su svi odlučili da ga 'drže na površini'.
U julu 1936-e, tadašnji predsednik britanske...
kompanije Shell Petroleum,
je ispisao ček za Čerčila u vrednosti od 40.000 funti,
što bi u današnjem novcu verovatno iznosilo oko 700.000 dolara...
i dao mu ga kao poklon.
Bio je Jevrej.
Bio je to jevrejski poklon Čerčilu
a namera je bila da Čerčil..... kupili su ga.
Od tog trenutka nadalje je postao "Pied Piper".
I onaj koji plaća sviraču, bira melodiju.
Ako pogledate događaje onako kako su se stvarno dešavali do 1936-e
Nemačku je jedva čak i usput pominjao u svojim govorima i spisima.
Druge stvari su bile važnije.
Od 1936-e godine pa nadalje, počinje da udara u anti-nacistički, anti-nemački bubanj...
i u to vreme u Britaniji je bilo dosta pozitivnog raspoloženja prema Nemačkoj,
kao svedok, ponašanje vojvode od Windsor-a... kralja.
Kralja Edward-a...
Kralj Edvard VIII, koji je vladao nešto manje od godinu dana,
nakon smrti svog oca, je bio veoma pro-nemački i pro-hitlerovski orijentisan i zapravo...
se veoma dobro slagao sa Adolfom Hitlerom kada je posetio Nemačku kasnije 1937-e.
Bio je primoran da abdicira od strane istog lobija,
ali upravo ovaj lobi je finansiro Čerčila od 1936-e godine,
i koji je konačno manevrisao i konstruisao
njegovo uvođenje u kabinet 1939.
i konačno njegovo preuzimanje premijerske funkcije 1940-e godine.
Vodio je rat...
u kojem Britanija nije imala pravog interesa.
Ovo sam više puta rekao.
Bilo kakva logična percepcija Drugog svetskog rata sada, gledajući unazad posle 50 godina,
vrišti do visokih nebesa...
i sasvim jasno vidimo da smo trebali da kažemo...
da smo Poljacima 1939. trebali da kažemo:
„Imate problem sa Nemcima, rešite ga sami."
Trebali smo Jevrejima da kažemo:
"Imate problem sa Nacistima, rešite ga sami."
Britanije i Britanskog carstva se to ne tiče.
'Imamo drugu ribu za pržiti'. To smo trebali reći.
Čerčil je, nažalost, bio zadužen ovim ljudima
i nije imao alternativu.
Dakle, 1940-e godine, kada smo imali izbor
prihvatanja veoma velikodušne mirovne ponude koja nam je pružena od Nemaca,
koja je skrivena iz istorijskih knjiga,
ili nadalje vođenja potpuno besmislenog rata,
Čerčil je otišao pogrešnim putem i bankrotirao Britaniju
i uništio Britansko carstvo.
Prvi put sam ovo rekao u svojoj knjizi „Čerčilov rat“ 1987-e,
a sada su još pet velikih istoričara rekli istu stvar.
Ovo je sada postalo poznato kao 'revizionistička linija istorije'
o Drugom svetskom ratu, a ja sam taj koji je zapravo otvorio taj put,
terajući ljude da pomisle na nezamislivo,
gledajući alternativni put kojim smo mogli da odemo 1940-e.
1941-e godine, samo da ovo završimo, postaje zaista zanimljivo,
jer Weizmann-ovi radovi, koji su radovi Chaim Weizmann-a,
koji je bio prvi predsednik države Izrael.
I on je bio vođa Međunarodnog cionističkog pokreta
tokom Drugog svetskog rata.
Weizmann-ove arhive, što je bilo ili glupavo ili mudro od njih,
su mi dale potpun pristup celokupnoj Weizmann-ovoj prepisci sa Čerčilom.
I u Weizmann-ovim arhivama, sve Čerčilove prepiske sa Weizmann-om
tokom ratnih godina i pre rata,
i sve njegove beleške o njegovim susretima sa Čerčilom.
Ovde ću pomenuti samo jedno od tih pisama.
To je pismo koje je napisao Chaim Weizmann, vođa cionističkog pokreta...
koji je u to vreme živeo u Sjedinjenim Državama, Vinstonu Čerčilu septembra 1941.
tri meseca pre Perl Harbora,
kada Čerčil manito pokušava da uvuče Sjedinjene Države u svoj rat,
jer mu je to jedini spas.
I Vajcman piše Čerčilu pismo u kome kaže:
„Gospodine premijeru, ukoliko nam ne date ono što želimo,
a to je stvaranje jevrejske vojske na Bliskom istoku,
sa našim sopstvenim arsenalom i sopstvenim oružjem,
i sopstvenom uniformom i sopstvenom zastavom,
ukoliko ako nam ne date ono što želimo,
onda nas nećete pridobiti.
I dozvolite mi da vam kažem šta ćemo učiniti ako nam date ono što želimo.
Ako nam ispunite naše želje,
onda ćemo delovati u vaše ime u Sjedinjenim Državama.
I zapamtite, gospodine Čerčil“, piše on u svom pismu, „zapamtite...
mi smo jedini moćni ujedinjeni blok u Sjedinjenim Državama
koji čvrsto podržava britansku stranu u ovom ratu, septembara 1941-e
Svi ostali su u osnovi izolacionisti.
Mi smo jedina etnički ujedinjena grupa koja čvrsto podržava britanski povod.
Mi smo jedini ljudi koji su u poziciji da uvedu SAD u ovaj rat.
Uradili smo to u prošlom ratu i možemo to da uradimo ponovo“.
Čerčil je postao glavni nejevrejski zastupnik ove tajne grupe.
Komunistički i cionistički Jevreji oko Čerčila uključivali su Sir Robert Mond-a,
Sir Robert Waley Cohen-a i Bernard Baruch-a.
I Ruzvelt i Čerčil su postali nejevrejski 'frontmeni'
u međunarodnom ratu Jevrejstva protiv Nemačke.
Britanski premijer Neville Chamberlain,
je američkom ambasadoru u Britaniji Joseph P. Kennedy-ju rekao:
„Amerika i svetski Jevreji su naterali Englesku u rat.
Jevrejski časopis Sentinel iz Čikaga, 8. oktobra 1940-e, je rekao:
„Kada Nacional Socijalisti i njihovi prijatelji plaču ili šapuću
da je do ovoga rata došlo zbog Jevreja, potpuno su u pravu“.
Čerčil je napustio London kako bi se sastao sa Ruzveltom na konferenciji u Kvebeku,
krajem leta 1943-e.
Novinar je pitao da li planiraju da ponude mirovne uslove Nemačkoj.
Čerčil je brzo odgovorio:
"Nebesa, ne. Odmah bi prihvatili."
Ponovo, u pismu svom savezniku iz 1944-e,
masovnom boljševičkom ubici Joe Stalin-u,
Čerčil potvrđuje nepobitnu stvarnost Hitlerovih velikodušnih mirovnih predloga:
„Nikad nismo razmišljali o miru,
čak ni one godine kada smo bili potpuno izolovani
i mogli sklopiti mir bez ozbiljne štete po Britansko carstvo,
i to u velikoj meri, na vašem računu.
Zašto bismo sada razmišljali o njemu,
kada se za nas troje bliži pobeda?"
Da, Nemačka je tada bila demokratija, pre nas
i mi smo bili pljačkani, isceđeni i osušeni
Ne...
Šta za te međunarodne hijene znači demokratija ili autoritarna država?
Uopšte ih nije briga! Zanima ih samo jedno...
Da li ste voljni da budete pljačkani?
Da ili ne?
Da li ste dovoljno glupi da ćutite tokom tog procesa?
Da ili ne?
I, kada je demokratija dovoljno glupa
da se ne uzdigne, onda je dobro!
Ali kada autoritarna država izjavi:
„Ne pljačkajte više naš narod...
"ni iznutra ni spolja!" Onda je to loše.
U stvarnosti, novac vlada u ovim državama
govore o slobodi štampe...
kada sve ove novine zapravo imaju jednog vlasnika
a vlasnik je, u svakom slučaju, sponzor (masovni mediji).
Ova štampa zatim oblikuje javno mjenje.
Ove političke stranke se uopšte nikako ne razlikuju,
kao i ranije sa nama..
već su vam poznate stare političke stranke,
sve su bile iste.
Onda ljudi moraju misliti da naročito u ovim zemaljama
slobode i bogatstva...
treba da postoji veoma komforan život za njene ljude,
ali suprotno je slučaj!
U ovim zemaljama, u takozvanim „demokratijama“
narod nije ni na bilo koji način glavni fokus pažnje,
šta je zaista bitno,
jeste postojanje ove grupe "stvaraoca demokratije",
odnosno, postojanje nekoliko stotina
džinovskih kapitalista
koji posjeduju sve fabrike i akcije
i koji, konačno, vode narod.
Oni uopšte nisu zainteresovani za veliku masu ljudi.
!JEVREJI!
Oni su ti,
koji se mogu smatrati 'međunarodnim elementom'
jer sprovode svoj posao svugde!
To je mala bez-korijena međunarodna klika,
koja narode okreće jedne protiv drugih,
koja ne želi da imaju mir!!
Mogu nas potisnuti!
Mogu da nas ubijati, ako hoćete!
Ali nećemo kapitulirati!!
Ovi jevreji su se tome smejali,
mislili su da je šala,
više se ne smeju,
danas shvataju težinu situacije.
Bila je to borba,
naročito protiv ljudi za koje...
...se činilo da imaju svemoćnu vlast u našem narodu.
Borba protiv judeizma
Satanična moć
je bila preuzela našu celu državu,
koja je uspela da zgrabi ključne pozicije našeg intelektualnog i duhovnog života
ali i političkog i ekonomskog života,
i sa ovih ključnih pozicija je mogla da kontrolise i prati celu naciju.
Ova sila je imala, u isto vreme,
i uticaj da progoni čak i zakonom,
one koji su se borili protiv ove moći
i koji su bili voljni da pružaju otpor u suprotnosti njenom napredovanju.
Svemoćno jevrejstvo nam je tako, objavilo rat.
A šta smo postigli tokom ovih godina!? Do 1939-e
zavist je rasla na isti način,
isti ljudi koji su tada uveli nemačku u prvi svetski rat.
„Gospodin Čerčil“ je odmah počeo da izaziva,
"Gospodin Eden",
i onda naravno jevreji, sa Hore Belishom na čelu
počela je kampanja lažnih optužbi...
iz godine u godinu...
Govorili su: „Da, on se naoružava“.
Da, uvek sam to radio.
Takođe su me ranije pitali:
"Zašto onda imaš 'SA'??!...
...ako želiš mir?!
Zašto si stvorio 'SS'?!
... kada je, ipak, sve što želiš bratstvo?"
Jer ima ljudi koji to ne žele!!
I hteo sam da im pokažem
da sam takođe spreman i za drugi slučaj!!
NAJDRAGOCENIJA IMOVINA KOJU IMATE NA SVETU...
JE VAŠ NAROD...
I ZA OVAJ NAROD...
I ZARAD OVOGA NARODA...
ĆEMO SE MUČITI I BORITI!
I NIKADA POPUSTITI!
I NIKADA UMORITI!
I NIKADA NE IZGUBITI HRABROST!
I NIKADA OČAJAVATI!