OPERACIÓ BARBAROSSA
Stalin va violar el pacte de no agressió soviètic-polonesa
envair Polònia el 1939.
Stalin va violar el pacte de no agressió soviètic-finlandès
envair Finlàndia el 1939 sense cap declaració de guerra,
començant la guerra d'hivern.
Els heroics finlandesos van lluitar contra el gran Exèrcit Roig.
Stalin va bombardejar Suècia el 1940.
Stalin va violar una disposició del pacte de no agressió soviètic-alemany,
Ribbentrop-Molotov, en envair Lituània, Estònia i Letònia el 1940.
Els bolxevics van intervenir per terroritzar, torturar i matar la gent
en la pràctica comunista estàndard.
Les deportacions dels carros de bestiar soviètics
va afectar més de mig milió d'estones, letons i lituans.
Els cristians europeus van ser enviats al Gulag.
El 12% de tota la població bàltica va ser deportada a Sibèria
o executat per la policia secreta jueva soviètica.
Stalin va agafar un tros de l'est de Romania el 1940
i va obligar (?) Romania a rendir Bessaràbia, Moldàvia.
En una doble moral repugnant,
els aliats van guardar silenci sobre aquesta brutal agressió soviètica.
En canvi, el pacte Churchill-Stalin es va signar el 15 d'octubre de 1939.
El secretari d'Estat de Guerra, Churchill, va signar els documents executius
d'aquest pacte el 8 de febrer de 1940 a Londres.
Als aliats no els importava Polònia.
Només la van utilitzar per iniciar la guerra contra Alemanya.
I ara, encara no hi ha boicots ni declaracions de guerra al Soviet.
No hi ha propaganda anticomunista als mitjans
i no 'Stalin és el belicista'.
Res.
Des de 1933, quan es va fer amic dels soviètics,
Roosevelt havia mantingut constantment relacions estretes amb la gent
que són comunistes o simpatitzants comunistes.
Hitler era ben conscient que Stalin anava a envair Europa.
Les seves sospites sobre Stalin
des de la caiguda del Soviet s'ha demostrat que són legítims.
Document N� 103202/06 signat el cap de gabinet, Kirill Meretskov, el 1940,
va revelar que Stalin es preparava per envair Europa occidental el juliol de 1941,
en una invasió massiva anomenada Operatsia Groza (Operació Tempesta).
Data del 18 de setembre de 1940.
tres mesos abans que es signés l'"Operació Barbarroja" alemanya.
Després que Gueorgui Zhukov es convertís en cap de l'Estat Major el febrer de 1941,
el pla s'anomenava MP 41 (Pla Mobilisatsyonni 41).
Es pot trobar a l'anomenat "Osobaya Papka",
un fitxer que conté uns 100.000 documents secrets.
Al llibre 'Ledokol' o 'Trencagel', l'historiador jueu rus Viktor Suvorov
ens dóna una prova convincent que Hitler es va veure obligat a fer un atac preventiu
contra una massiva màquina militar soviètica
disposat a envair i destruir tota Europa occidental.
Suvorov cita documents soviètics de màxim secret, la qual cosa ho demostra
l'exèrcit soviètic es va construir completament com una força ofensiva.
Stalin utilitzava l'estratègia clàssica de dividir i conquerir.
Primer esperava a Gran Bretanya, França i Alemanya
ser exposat, destruït i esgotat
perquè l'Exèrcit Roig pogués envair el seu territori a Occident.
Tots els preparatius bolxevics eren per a la invasió, no la defensa.
La Unió Soviètica ja havia traslladat divisió rere divisió
més a prop de la frontera alemanya.
Estava produint de cinc a deu vegades el nombre de tancs, metralladores,
canons i avions que Alemanya va poder produir.
Per cada mes que passava, les probabilitats d'Alemanya empitjoraven.
Tenint en compte que els comunistes van declarar obertament l'ambició de conquerir el món,
no podia haver-hi cap dubte
que Stalin estava preparat per a un assalt a Alemanya.
L'any 1941, l'almirall NG Kuznetsov era ministre de la marina soviètic,
així com membre del Comitè Central del Partit Comunista Soviètic.
A les seves memòries de postguerra, va recordar:
"Per a mi hi ha una cosa més enllà de qualsevol argument,
Stalin no només no va excloure la possibilitat d'una guerra amb l'Alemanya de Hitler, sinó que
al contrari, considerava una guerra així... inevitable...
Stalin va fer els preparatius per a la guerra... Amplis i variats preparatius,
començant en dates... que ell mateix havia seleccionat.
Hitler va alterar els seus càlculs".
Alemanya i els italians s'han assabentat de l'atac soviètic previst a Europa
i va preparar el contrapla: Operació Barbarroja.
El 22 de juny de 1941, Hitler va envair el Soviet en un atac preventiu.
Aquesta vaga preventiva alemanya
va salvar Europa de l'Exèrcit Roig, almenys durant un temps.
Stalin estava a punt d'atacar l'Europa occidental amb 3 milions de soldats
quan els agafen amb els pantalons baixats,
ja que els soldats alemanys portaven sivelles de cinturó gravades amb les paraules
Gott mit uns, Déu amb nosaltres, va entrar a la seva terra vermella ara anticristiana.
Del Bàltic al Mar Negre,
Els soldats alemanys estaven agafant posicions per llançar la invasió.
Les batalles més brutals de la història registrada
va tenir lloc al llarg del front oriental, que s'estenia fins a Alemanya
a través de la Unió Soviètica, Hongria, Romania, Bulgària,
els Balcans, Ucraïna, Bielorússia, Polònia i els estats bàltics.
En aquests paisatges, els soldats més valents d'Europa van sacrificar la seva vida
per alliberar Europa del terror dels bolxevics.
Ucraïnesos, russos, estonians, letons i altres europeus de l'Est
va donar la benvinguda als alemanys quan van ser alliberats de l'esclavitud
i les tortures que abans havien patit sota les mans soviètiques.
Les dones locals van beneir els alemanys mentre passaven.
Les dones donaven menjar als soldats
i els soldats fins i tot els van ajudar a restaurar cases i esglésies.
...els pobles alemanys, el que ens va quedar
va ser enganxat als trens de bestiar i enviat a Sibèria.
I molts pobles realment van desaparèixer així.
I va ser literalment qüestió d'hores, si no de minuts,
fins que va arribar el nostre torn a Halbstadt.
I entenc que en realitat la meitat de Halbstadt estava exiliada.
I ja estàvem asseguts a l'estació del ferrocarril.
Va ser el setembre de 1941, quan l'exèrcit alemany va envair Ucraïna
i van parar els exiliats, van parar els trens, van parar els trens.
I ens va ser com si el Senyor ens hagués enviat els àngels.
Aquí hi havia gent que parlava alemany, que parlava alt alemany,
que va aturar el terror que ens portava durant 25 anys,
que va venir i ens va obrir les esglésies i va dir
"pots tenir tots els serveis que vulguis".
Era com el cel.
La meva mare, fins el dia que va morir, mai...
mai va deixar de parlar dels meravellosos dos anys que va tenir,
era l'exèrcit alemany, quan va venir l'exèrcit alemany i es va fer càrrec dels pobles.
Es van traslladar a nosaltres.
Es van fer càrrec de les cases, les vam donar amb molt de gust. Podrien tenir...
La meva àvia va començar a cuinar com si la cuina estigués passat de moda
i va ser magnífic quan van venir els alemanys.
I hi van instal·lar, pel que sembla, determinades seus.
Tenien algunes emissions de ràdio, determinades emissores, etc.
però la majoria es van traslladar, és clar,
ens van atropellar i es van desplaçar cap a l'est en la seva lluita cap a Moscou.
I després van empènyer cap a Moscou.
Però alguns es van quedar enrere i estàvem absolutament convençuts
que els alemanys havien vingut a salvar-nos del comunisme.
I mai va haver-hi cap motiu perquè canviéssim d'opinió.
Per què ho hauríem de fer? Els alemanys eren herois als nostres ulls.
A mesura que els alemanys avançaven cap a l'est, milions de russos es van negar a lluitar per Stalin
i, en canvi, es va rendir als alemanys.
La tirania de Stalin era odiada per tots els russos amants de la llibertat,
tan odiat de fet, que formacions senceres
es va rendir i es va oferir voluntari per lluitar pels alemanys,
recuperant la seva pàtria del terror del bolxevisme jueu.
Hitler va veure el comunisme com un verí per a Europa
i va decidir que el propòsit de la seva vida era eliminar-lo i destruir-lo.
Els alemanys no tenien res contra els russos com a poble,
però en canvi, contra el comunisme.
Molts russos es van oferir voluntaris per lluitar per Hitler.
Gairebé mig milió de voluntaris russos van servir al front
i altres 100.000 o més servint en altres posicions no de combat.
Els soldats anticomunistes de l'Exèrcit d'Alliberament Rus
portava uniformes alemanys amb un pegat rus.
El 1944, va ser rebatejat oficialment:
Les Forces Armades del Comitè per a l'Alliberament dels Pobles de Rússia.
Estaven dirigits pel general Andrey Vlasov, però sota l'alt comandament alemany.
Van lluitar amb valentia, principalment en papers clau contra els partidaris comunistes.
El general Vlasov i Heinrich Himmler es van conèixer i van resoldre els detalls
de la formació d'un nou exèrcit massiu format per russos.
Van repassar el que es deia "El Manifest de Smolensk", escrit el 1942,
que exposava els objectius d'alliberar Rússia de l'ocupació comunista.
Va estipular que a la nova Rússia
"... Totes les persones obtindran la llibertat nacional,
inclòs el dret a l'autodeterminació.
La realització d'aquest dret a la independència i la llibertat nacionals és possible,
tanmateix, només després de destruir Stalin i la seva camarilla".
Himmler i Vlasov van coincidir que inicialment n'hi hauria d'haver
5 divisions organitzades a partir de prigioniers de guerra i treballadors russos
dels territoris orientals ocupats,
el nombre del qual ja havia arribat a superar els 5 milions.
Hitler també va formar les unitats Einsatzgruppen per a l'eliminació necessària
dels sanguinaris dirigents bolxevics jueus de les ciutats soviètiques.
Partisans comunistes criminals van ser executats i penjats
com a càstig pel que havien fet als cristians russos.
Ara es rumorejava que Stalin havia patit una avaria.
Adolf Hitler va explicar:
"Probablement tots heu sentit que aquest va ser un pas amarg i difícil per a mi.
El poble alemany mai ha tingut sentiments hostils cap als pobles de Rússia.
Durant les dues últimes dècades, però,
ho han intentat els governants jueu-bolxevics de Moscou
incendiar no només Alemanya, sinó tota Europa.
Alemanya mai ho ha intentat
difondre la seva cosmovisió nacionalsocialista a Rússia.
Més aviat, els governants jueu-bolxevics a Moscou
han intentat constantment sotmetre'ns
i els altres pobles europeus al seu domini.
Ho han intentat no només intel·lectualment,
però sobretot per mitjans militars.
Els resultats dels seus esforços, a cada nació,
només eren caos, misèria i fam".
Abans de la batalla de Moscou,
Hitler va aconseguir derrotar l'exèrcit soviètic i fer nombrosos presoners.
Aleshores es va produir una congelació increïble.
De 40 a 50 graus centígrads sota zero.
El fred va causar problemes als alemanys.
Les tropes alemanyes només tenien uniformes d'estiu
i l'equip també es va congelar al lloc.
Cap tanc es podia moure.
El temps s'intensificaria i les temperatures baixaran en picat.
El temps es tornaria decisivament contra els alemanys,
i abans de l'última empenta de la Wehrmacht a Moscou, Alemanya es va quedar atrapada.
Mentrestant, Roosevelt va ampliar la Llei de préstec i arrendament
que enviaria encara més ajuda financera i militar a la Unió Soviètica.
11,3 mil milions o uns 150 mil milions de dòlars avui
per salvar el règim comunista.
En aquella època eren masses de tropes siberianes
van ser portats de l'Extrem Orient rus
i llançat contra els alemanys.
Els alemanys no van aconseguir prendre Moscou
i, en canvi, van ser empès de nou.
Stalin va sentir la necessitat de tenir les seves tropes recolzades per unitats de bloqueig,
encarregat d'executar qualsevol que es retiri del front.
També va titllar de traïdor qualsevol persona capturada
i més tard va executar aquests antics presoners
mentre enviaven els seus familiars als campaments.
Cal recordar que quan l'Exèrcit Roig va marxar,
darrere de l'Exèrcit Roig hi havia un segon exèrcit, l'exèrcit NKVD
que tenia els seus propis tancs, les seves pròpies metralladores, etc.
Disparar endavant, perquè ningú pogués retrocedir.
El fill de Stalin, Yakov Dzhugashvili, va ser capturat per la Wehrmacht el 1942.
La Wehrmacht es va oferir a intercanviar presoners alemanys
amb Stalin pel retorn del seu fill.
Stalin va rebutjar això i va dir:
"No tinc cap fill que es digui Yakov".
Tot i que les circumstàncies no estan clares, Yakov va morir més tard en captivitat.
Alguns diuen que es va topar amb una tanca que envoltava un camp de presoners.
Alguns diuen que li van disparar mentre intentava escapar.
Apropant-se a Stalingrad, Stalin va fugir covardment de la ciutat.
La batalla de Stalingrad entre els alemanys i els soviètics
va lluitar pel control de la ciutat soviètica, estratègicament vital
que Stalin havia posat el seu nom,
avui conegut com Volgograd.
La batalla va ser una de les més sagnants de la història,
amb gairebé dos milions de morts militars i civils.
La negativa de Stalin a treure l'Exèrcit Roig de la ciutat
va provocar una llarga batalla i una gran quantitat de patiment
per als ciutadans famolencs.
El juliol de 1942, Stalin va emetre una ordre per evitar que hi hagués civils,
fins i tot dones i nens, de sortir de la ciutat.
Després que l'ofensa alemanya va capturar la major part de la ciutat,
l'Exèrcit Roig equipat per préstec-arrendament dels EUA
va destruir els alemanys amb sagnants combats casa per casa.
Les pèrdues patides pels alemanys farien impossible la victòria a Rússia.
L'economia de guerra d'Alemanya no es va establir en mode de guerra total fins al 1943,
és a dir, massa tard.
El 2 de febrer de 1943,
El mariscal de camp Friedrich Paulus finalment es va rendir als soviètics.
300.000 soldats alemanys, croats, hongaresos, romanesos i italians,
incloent 35.000 voluntaris russos que lluiten per Alemanya
contra els comunistes, ara havia estat envoltat.
Més d'11.000 es van negar a deixar les armes a la rendició oficial,
preferint lluitar fins a la mort contra els bolxevics.
A principis de març, tota la resistència havia estat esborrada.
Els que es van quedar es van veure obligats a marxar cap a l'est
o es va treballar fins a la mort als camps d'extermini soviètics.
Els historiadors ara han confirmat la de les 11.237 cartes
que van ser enviats pels soldats a les seves famílies,
gairebé tots van expressar voluntat i determinació
per lluitar contra el comunisme i morir lluitant pel nacionalsocialisme
i el Féhrer Adolf Hitler.
La batalla de Stalingrad seria un punt d'inflexió en la guerra.
Després de la batalla de Kursk del 5 de juliol al 23 d'agost de 1943,
els alemanys estaven superats en més de dos a un
i va patir unes 203.000 baixes,
mentre que els comunistes van perdre 803.000 mil.
Els alemanys no van aconseguir el seu objectiu.
Alemanya es va veure forçada a una retirada a gran escala
mentre els EUA obrien un nou front a Itàlia.
Alemanya mai més recuperaria la iniciativa en la guerra.
Els alemanys van ser forçats constantment a sortir completament del territori soviètic,
després d'això, els soviètics els van perseguir per l'Europa de l'Est
i a la mateixa Alemanya el 1945.
Els alemanys lluitaven ara per les condicions meteorològiques gelades
i al mateix temps oferia la protecció tan necessària
als refugiats que fugen dels comunistes assassins.
Cada cop més gent va fugir desesperadament de l'Oest
per arribar a la seguretat dels comunistes.
I després, és clar, el 1943, la història va canviar.
I els alemanys van ser rebutjats.
I en l'empenta enrere, ens van traslladar amb ells,
el que ens va quedar i vam anar de bon grat.
No hi havia cap moviment a punta de pistola.
Si ens haguéssim quedat enrere, els comunistes ens haurien agafat i executat
i ens va enviar a Sibèria,
així que ens vam traslladar de bon grat, ens vam retirar amb els alemanys...
Ja sabeu, aquí anàvem cap al Reich, cap a Alemanya,
que sempre havia estat en la nostra ment un lloc fictici.
Creiem absolutament en Adolf Hitler.
Creiem en la naturalesa de la seva lluita,
en els mèrits de la seva lluita.
Teníem aquests magnífics soldats alemanys protegint-nos tot el camí
i vam entrar al Reich.
Així que hi havia, hi havia moltes cançons
pel camí al principi a la tardor.
Hi havia tota aquesta Joventut Hitleriana amb la seva bonica roba ràpida
i amb bicicletes i ens donaven aigua fresca,
i les noies estaven cuinant, i ja saps, servint-nos cafè, etc.
Sempre vam ser alimentats per l'exèrcit.
Tenien la cuina, cuines de camp, de viatge ???.
Llavors va arribar l'hivern i el menjar es va fer curt,
els cavalls emmalalteixen, el camí s'estreny.
Feia molt de fred.
Quan penso en la guerra i en la pista,
No penso tant en la fam com en el fred. Sempre, sempre feia fred.
Això és el que recordo.
I després, és clar, un cop arribat l'hivern, es feia més i més dur.
Sovint havíem de passar la nit en cases estranyes.
L'exèrcit confiscaria cases, hi posaria els refugiats.
L'exèrcit ens va protegir fins al final.
L'exèrcit mai ens va deixar caure, mai no ens va deixar caure fins al final.
Cal tenir en compte també que Alemanya, en aquell moment, no necessitava refugiats.
Ja sabeu, es morien de gana, estaven lluitant, no tenien res.
Ens van acollir com a família.
"L'objectiu d'aquest front ja no és la protecció de les nacions individuals,
sinó més aviat la seguretat d'Europa i, per tant, la salvació de tothom." - Adolf Hitler
PEARL HARBOR
Mentre els soldats a terra lluitaven per acabar la guerra,
els principals polítics estaven fent tot el que podien
per motius polítics per continuar el conflicte.
L'octubre de 1940, quan Alemanya tenia el control total de la guerra europea,
no hi havia possibilitat de victòria britànica,
tret que els EUA es poguessin arrossegar al conflicte.
Un membre destacat del gabinet de guerra britànic, Lord Arthur Greenwood,
va oferir als jueus un nou ordre mundial amb l'esperança d'aconseguir el seu suport
portar una Amèrica reticent al conflicte bèl·lic de la mateixa manera
ho havia fet el 1917 amb la Declaració Balfour
que va prometre Palestina als jueus a canvi de provocar l'entrada dels EUA.
Greenwood va fer una declaració profètica:
"Quan haguem aconseguit la victòria, i segur que ho farem..."
Greenwood promet:
"En la reconstrucció de la societat civilitzada després de la guerra,
hauria i hi haurà una oportunitat real per als jueus a tot arreu
per fer una contribució distintiva i constructiva".
I això:
"Es necessitaran deu milions de nois nord-americans per fer la feina".
Els EUA entrarien a la guerra 14 mesos després.
Chaim Weizmann va dir a Churchill el setembre de 1941:
"Vam aconseguir arrossegar els Estats Units a la Primera Guerra Mundial
i si ells (els EUA) fan el que nosaltres exigim
pel que fa a Palestina i les forces armades jueves,
llavors podem aconseguir els jueus als EUA
arrossegar els Estats Units a aquest també".
Ja el 1939, el general de brigada George Van Horne Mosely
va exposar el pla al New York Tribune:
"La guerra que ara es proposa té el propòsit d'establir
hegemonia jueva arreu del món".
Tot i que l'Imperi Britànic ja disposava de grans recursos
i milions d'homes a la seva disposició, Churchill i Roosevelt
ara pressionaria perquè els EUA entrés a la guerra.
Mai abans a la història el poble nord-americà va ser tan contrari a la guerra
o tan units en les seves opinions com ho estaven el 1939,
sobre mantenir-se al marge del que consideraven una altra guerra civil europea.
L'enquesta de Gallup va mostrar el 94% de la població nord-americana
estava absolutament en contra de la participació en la guerra quan va començar el setembre de 1939.
La gent normal estava cansada d'aquestes guerres.
Malgrat aquest fet, Roosevelt va forçar lleis a través del Congrés
contradir la suposada neutralitat dels EUA.
El 1939, Roosevelt va derogar la Llei de neutralitat dels EUA
a favor d'un subministrament unilateral d'armes als enemics d'Alemanya.
L'any després que Roosevelt aprovés la Llei de préstec i arrendament,
que va acabar oficialment amb la seva pretensió de ser neutral a la guerra,
també va permetre als ciutadans nord-americans unir-se a la força aèria britànica.
En violació del dret internacional,
Roosevelt va procedir a congelar tots els actius alemanys als EUA
i anunciar un embargament de petroli contra les nacions agressores.
Es van enviar 1.000 milions de dòlars en ajut de préstec-arrendament a Gran Bretanya.
Benjamin Gitlow, membre fundador del Partit Comunista dels Estats Units,
va escriure a 'Ho confesso' el 1940:
"Quan estava a Moscou, l'actitud cap als Estats Units
en cas de guerra es va parlar.
En privat, era l'opinió de tots els líders russos amb qui vaig parlar
que la rivalitat entre els Estats Units i el Japó
realment ha d'esclatar en una guerra entre aquests dos".
Com que Roosevelt era molt conscient de la quantitat de sentiment popular sobre aquest tema,
va mentir repetidament al poble nord-americà sobre el seu amor per la pau
i la seva determinació de mantenir els EUA fora de la guerra,
alhora que fa tot el que està a les seves mans
per portar tant Europa com Amèrica a la guerra.
Com en el cas d'Alemanya,
El Japó també havia trencat els grillons de l'interès de Rothschild
i va experimentar un miracle econòmic i un renaixement nacional.
No es podia permetre.
Calia treure el Japó per tornar a ser una vaca munydora dels banquers.
El 23 de juny de 1941,
el secretari de l'Interior dels Estats Units, Harold LeClair Ickes,
va escriure en una nota a Roosevelt:
"Mai no hi haurà una estona tan bona
per aturar l'enviament de petroli al Japó com ara.
A partir de l'embargament de petroli al Japó es podria produir una situació així
com ho faria, no només possible,
però fàcil d'entrar en aquesta guerra d'una manera eficaç.
I, si així ens hi introduïm indirectament,
evitaríem les crítiques que havíem fet com a aliats de la Rússia comunista".
Roosevelt, per descomptat, encara buscava desesperadament una manera d'entrar a la guerra.
Després va congelar tots els actius japonesos als EUA
i més tard va forçar un embargament de petroli al Japó en un acte internacional d'hostilitat.
Com a resultat directe, el Japó ha perdut ara l'accés al 75% del nostre comerç exterior
i el 88% del seu petroli importat.
Això va fer que el Japó no tingués recursos suficients
per continuar la seva guerra amb la Xina.
Per evitar la guerra, els japonesos van iniciar negociacions amb els funcionaris nord-americans
que va exigir que el Japó primer es retirés de la Xina comunista
abans que acabessin els embargaments.
Roosevelt, per descomptat, sabia que els japonesos
mai es deixarien humiliar d'aquesta manera.
Si els japonesos ho rebutjaven, l'embargament continuaria
i es col·lapsarien per estrangulació econòmica.
Si complien i retiraven totes les tropes del continent,
el comunisme escombraria l'est d'Àsia,
exactament com va passar després de la guerra,
resultant en la Xina comunista i les guerres de Corea i Vietnam.
Als japonesos se'ls va donar una moneda de 2 caps:
morir de fam o morir de comunisme.
Van decidir rebutjar ambdues opcions i lluitar.
El secretari de guerra, Henry Stimson, ho va expressar al seu diari:
"Ens enfrontem a una qüestió delicada de l'esgrima diplomàtica que cal fer
per assegurar-se que el Japó s'equivoca
i fa el primer mal moviment - moviment obert...
La pregunta era com hauríem de maniobrar els japonesos
a la posició de fer el primer tret..."
La principal organització que va propagar el suport públic
per la participació dels EUA en la guerra europea abans de l'atac de Pearl Harbor
va ser el denominat comitè per defensar Amèrica ajudant els aliats.
A finals de 1940, el senador de Virgínia Occidental, Rush D. Holt,
va fer un examen detallat de la comissió:
"El comitè té connexions potents amb bancs, companyies d'assegurances,
empreses d'inversió financera i empreses industrials.
Aquests, al seu torn, exerceixen influència sobre els presidents i professors universitaris,
així com en diaris, ràdio i altres mitjans de comunicació".
Si el comitè aconseguia posar els EUA en guerra, Holt va advertir:
"Els nois nord-americans vessaran la seva sang
per a lucratius, polítics i 'paytriots'.
Si arriba la guerra, a les mans dels patrocinadors del comitè blanc hi haurà sang...
la sang dels nord-americans morts en una guerra innecessària".
El març de 1941, una llista de la majoria dels patrocinadors financers del comitè
es va fer públic i va revelar les forces
amb ganes de portar Amèrica a la guerra europea.
Potents interessos bancaris internacionals, principalment jueus
estaven ben representats.
A la seva entrada al diari de l'1 de maig de 1941,
Charles A. Lindbergh, l'aviador heroic nord-americà i líder de la pau,
va exposar la coalició que estava empenyent els Estats Units a la guerra:
"La pressió per la guerra és alta i creixent.
El poble s'hi oposa, però l'administració sembla que sí
"el trosset a les dents" i està en el seu camí cap a la guerra.
La majoria dels interessos jueus al país estan darrere de la guerra
i controlen una gran part de la nostra premsa i ràdio
i la majoria de les nostres pel·lícules".
El doctor Milton Eisenhower era germà del general Eisenhower. Ell va dir:
"El president Roosevelt va considerar necessari introduir el país a la Segona Guerra Mundial
per salvar les seves polítiques socials".
A principis de 1941, el congressista Martin Dies comitè
va entrar en possessió d'un mapa estratègic que en va donar una prova clara
de les intencions dels japonesos de fer un assalt a Pearl Harbor.
Es va elaborar el mapa estratègic
pel Departament d'Intel·ligència Militar Imperial Japonesa.
Martin va escriure:
"Tan aviat vaig rebre el document,
Vaig trucar al secretari d'estat Cordell Hull i li vaig dir el que tenia.
El secretari Hull em va ordenar que no avisés ningú del mapa
i va dir que em trucaria tan bon punt parlés amb el president Roosevelt.
Al cap d'una hora, va telefonar per dir-li que havia parlat amb Roosevelt
i van acordar que seria molt greu
si alguna informació sobre aquest mapa arribava als serveis de notícies...
Li vaig dir que era una gran responsabilitat
per ocultar aquesta informació tan vital al públic.
El secretari m'ho va assegurar
ell i Roosevelt ho consideraven essencial per a la defensa nacional".
El general Elliott R. Thorpe va servir com a agregat militar�
a Java controlada holandesa, Índies Holandeses.
El 1941, quan els holandesos van trencar un codi diplomàtic japonès,
(?) el missatge interceptat es referia a un atac japonès previst a Hawaii,
les Filipines i Tailàndia.
Immediatament va enviar la informació per cable a Washington
i va lliurar ràpidament còpies del text descodificat per incloure'ls
President Roosevelt, Secretari d'Estat Cordell Hull,
El secretari de Guerra Henry Stimson,
Cap d'estat major de l'exèrcit, general George Marshall
i el cap d'operacions navals, l'almirall Harold Stark.
Les còpies també van anar a Harry Hopkins, assessor comunista de FDR.
Perquè els EUA i Gran Bretanya
ara havia rastrejat els codis de comunicació naval del Japó,
es van trencar tots els codis japonesos importants.
Roosevelt sabia del proper atac sorpresa,
però no es va enviar cap avís als comandants de Pearl Harbor.
Intel·ligència naval interceptada i traduïda
nombrosos despatxos navals japonesos, alguns clarament reveladors
que Pearl Harbor havia estat l'objectiu.
Si es produïa una ruptura en les relacions amb els EUA,
Tòquio emetrà un avís especial per ràdio.
El missatge a repetir tres vegades durant un informe meteorològic va ser
Vent de llevant, pluja.
"Vent de l'est" significava els Estats Units;
"Pluja" significava escissió diplomàtica (guerra).
Aquest missatge prospectiu es va considerar tan significatiu
que els monitors de ràdio nord-americans ho miraven constantment,
i el Departament de la Marina ho va escriure en targetes especials de recordatori.
El 4 de desembre, Higashi no kaze ame
va ser emès i recollit per la intel·ligència de Washington.
Mentre emet les últimes provocacions del Japó,
FDR i el seu president militar George Marshall,
van posar l'esquer perquè mosseguessin els peixos japonesos.
El diari va exposar que Roosevelt planejava una guerra
abans de l'atac a Pearl Harbor. "Plans de guerra de FDR!" - Chicago Daily Tribune
El japonès pot atacar el cap de setmana! - L'anunciant d'Honolulú
El Japó pot colpejar durant el cap de setmana! - Hilo Tribune Herald
Els japonesos, amb l'esperança d'aconseguir un avantatge primerenc,
va decidir imposar el màxim de perill possible a la Marina dels EUA.
El matí del 7 de desembre de 1941,
Avions japonesos llançats des de portaavions
va atacar la flota nord-americana a Pearl Harbor a Hawaii,
enfonsar o danyar greument 18 vaixells,
incloent 8 cuirassats, destruint 188 avions.
L'atac a Pearl Harbor va provocar un sobtat frenesí de premsa
i una onada d'entusiasme patriòtic per entrar a la guerra.
Roosevelt i les persones que l'envolten finalment tindrien la seva Guerra Mundial.
L'atac no va ser una sorpresa.
Roosevelt va permetre deliberadament que 2.400 mariners nord-americans morssin sense cap avís.
Del diari de Henry Stimson,
podem veure que el sentiment immediat de Stimson no era de dolor
o indignació per les vides perdudes a Pearl Harbor, sinó d'alleujament:
"Quan va arribar la notícia que el Japó ens havia atacat,
La meva primera sensació va ser d'alleujament que hagués vingut una crisi (...)"
Oliver Lyttelton, director de producció britànic en temps de guerra,
va tenir innegablement raó quan va declarar:
"És una farsa a la història que es pot dir mai
que els Estats Units es van veure obligats a la guerra.
Amèrica va provocar els japonesos fins a tal punt
que es van veure obligats a atacar".
El text de la declaració de guerra d'Hirohito ha aparegut una vegada al New York Times
abans que la seva denúncia desaparegués en els guanyadors de la història oficial.
"... Per la present declarem la guerra als Estats Units d'Amèrica i a l'Imperi Britànic
per garantir l'estabilitat de l'Àsia oriental i per contribuir a la pau mundial...
...Conrear l'amistat entre les nacions
i gaudir de la prosperitat en comú amb totes les nacions
sempre ha estat el principi rector de la política exterior del nostre imperi.
Ha estat realment inevitable i lluny dels nostres desitjos que el nostre Imperi
ha estat portat a creuar espases amb Amèrica i Gran Bretanya (...)"
Hamilton Fish va pronunciar el primer discurs al Congrés el 8 de setembre de 1941.
demanant la declaració de guerra contra el Japó.
En el seu llibre "FDR: L'altra cara de la moneda",
Fish diu que s'avergonyeix d'aquest discurs avui,
i si hagués sabut què havia estat fent Roosevelt per provocar l'atac del Japó,
mai hauria demanat una declaració de guerra.
Fish va dir que Roosevelt era el principal foc per encendre la metxa de la guerra,
tant a Europa com al Pacífic.
LA FAM DE CHURCHILL
El 1943, quan el Japó va ocupar la important exportació d'arròs de Birmània,
els britànics van comprar grans quantitats d'arròs i el van acumular.
Churchill va ordenar aleshores el desviament dels aliments fora de l'Índia
per tal d'alimentar les seves pròpies tropes.
Ara, una mercaderia rara, el preu de l'arròs es va multiplicar per quatre.
El blat d'Austràlia,
que abans s'hauria pogut lliurar als indis famolencs,
va ser transportat a les tropes britàniques.
Encara pitjor, les autoritats colonials britàniques de nou sota el lideratge de Churchill,
en realitat va rebutjar ofertes del Canadà i els Estats Units
per enviar aliments gratuïts al país famolenc.
Churchill va matar de fam intencionadament més de 4 milions de bengalís innocents
bombejar recursos a la guerra contra les potències de l'Eix.
Churchill odiava els indis gairebé tant com odiava els alemanys,
perquè l'Índia volia la seva independència de Gran Bretanya.
Gandhi també va ser molt positiu amb Hitler.
Més tard, en una reunió del gabinet de guerra, Churchill va culpar els mateixos indis
per la fam, dient que "es crien com conills".
Aquestes víctimes no eren jueves i per això no se'n sap mai.
Churchill ni tan sols va intentar amagar el fet que odiava els indis i els alemanys:
"Odio els indis... Són gent bèstia".
També va dir que Gandhi:
"Hauria d'estar lligats de peus i mans a les portes de Delhi,
i després trepitjat per un enorme elefant
amb el nou virrei assegut d'esquena".
El colorit comentari de Churchill pot haver estat un producte
de la seva addicció terminal a l'alcohol
o només la seva impulsivitat antisocial general.
El que fa que tot sigui una tragèdia més gran
és que les víctimes mai han estat indemnitzades
i el responsable de la fam
ni tan sols s'ha fet responsable;
En canvi, ha estat celebrat com un heroi.
DIA D
El ventre suau d'Europa es va deixar vulnerable a un atac
i els jaciments petroliers de Romania alimentaven l'exèrcit alemany.
A Hitler li preocupava que els aliats envaïssin Iugoslàvia, Grècia
i les nacions dels Balcans per tallar el subministrament de petroli d'Alemanya
i llançar una empenta final sobre Alemanya des del sud i sud-est.
Un atac així seria desastrós i perjudicial per a Alemanya,
però en comptes d'aprofitar aquesta oportunitat per posar fi a la guerra,
Churchill, Dwight Eisenhower, Montgomery i George Marshall
en canvi va insistir a fer els preparatius per a una invasió
del nord de França fortament fortificat per allargar la guerra,
matar més europeus i comprar als soviètics el temps tan necessari per marxar cap a l'oest,
i eventualment habilitar Stalin
prendre tota l'Europa de l'Est tal com havien acordat.
El motiu d'això va ser que Roosevelt i Henry Morgenthau
imaginava un món de postguerra en què els soviètics i els Estats Units
unirien forces per assentar les bases
per a un govern mundial comunista internacional, una ONU.
A la sisena hora del sisè dia del sisè mes de 1944,
Les forces britàniques, americanes i canadenques van creuar el canal de la Mànega
i va llançar la invasió del dia D,
desembarcament a la França ocupada pels alemanys per la costa de Normandia.
Roosevelt i Churchill havien proporcionat durant anys la Unió Soviètica
amb ajuda militar i econòmica.
Ara, finalment enviaven les seves tropes a lluitar i morir pel comunisme.
Gairebé 10.000 homes van morir en assaltar les platges fortificades de Normandia de Hitler.
Al final, (Operació) Overlord es va establir amb èxit
un cap de platja inicial de 100.000 soldats.
Des d'aquesta base al nord de França,
els aliats es van reforçar per a l'empenta cap a Alemanya.
Al mateix temps, el terror vermell avançava des de l'est,
equipat fins a les dents amb l'avançada ajuda nord-americana de Roosevelt.
Amb Itàlia també sota ocupació aliada,
Alemanya tenia ara tres fronts per defensar: oest, sud i est.
Per tal de donar intencionadament als comunistes
encara més temps per conquerir i violar l'Europa de l'Est,
Els generals Eisenhower i Marshall van retardar l'avanç
del Tercer Exèrcit del general Patton,
va arribar a tallar els enviaments de gasolina a l'exèrcit de Patton.
Patton va dir l'agost de 1944:
"En l'actualitat, la nostra principal dificultat no són els alemanys,
però gasolina.
Si em donen prou gasolina, podria anar fins a Berlín!"
LA BATALLA DEL BULGE
Entre desembre de 1944 i gener de 1945,
les forces alemanyes van fer un últim esforç desesperat per fer retrocedir les forces aliades,
que va sorprendre completament els aliats
i gairebé va capgirar la guerra.
Va lluitar al bosc al voltant de la regió muntanyosa de Bèlgica,
la poderosa ofensiva alemanya seria coneguda com la Batalla de les Ardennes.
Les forces nord-americanes es van trobar amb divisions Panzer alemanyes al bosc de les Ardenes,
lluitant contra el clima fred mentre lluitaven entre ells.
Va ser un moment decisiu de la Segona Guerra Mundial,
cosa que donaria a Hitler una última oportunitat de retrocedir
els exèrcits aliats que s'acostaven a la costa.
El seu desig era forçar-los de nou a una pau negociada.
Un quart de milió de soldats alemanys
van rodar cap al front occidental i van traslladar les seves unitats
en secret cap a punts a l'est d'Ardenness a finals d'octubre.
Els aliats van subestimar els alemanys
i pensaven que no tenien la força militar per a tal atac.
(?) Al desembre, amb l'avançament dels alemanys i envoltant Bastogne,
(?) després va conduir el riu Mosa,
Les tropes americanes van descobrir tropes alemanyes davant i darrere d'elles.
Milers de soldats aliats van destruir les seves armes
i es va rendir en una de les rendicions més grans de la història militar.
La munició era curta, ja que els batallons es reduïen a 10 carns per arma
i les condicions meteorològiques encara eren fredes i nevades.
Les condicions de fred glacial
no ho va posar fàcil a cap bàndol en les batalles.
La congelació va ser desenfrenada i el fred intens va causar més baixes.
Els alemanys van entrar (?) per encerclar els aliats a Bastogne per tots els costats.
Si haguessin volgut, els alemanys podrien haver agafat fàcilment Bastogne,
però en canvi van donar als nord-americans un ultimàtum sobre una rendició honorable.
Els aliats no en tindrien res.
Els avions aliats van arribar i van començar a ametrallar i bombardejar els alemanys,
i deixant subministraments als aliats,
prou per fer que els nord-americans girissin el rumb.
El 3 de gener, els aliats van llançar un contraatac
i el 16 de gener, patrulles del 1r i 3r exèrcit
es va trobar al nord de Bastogne i va tornar a fer retrocedir els alemanys.
A principis de febrer, els alemanys havien estat retrocedits on havien tornat a començar.
Al mateix temps, els soviètics han pres els camps de petroli vitals a l'est,
que va provocar la manca de combustible per als tancs alemanys a Occident.
Aquesta manca de combustible els va impedir arribar al riu Mosa
i va deixar la Luftwaffe encallada permanentment.
Les pèrdues alemanyes van esgotar les últimes reserves i van ascendir a 84.834.
Les forces alemanyes restants serien expulsades de nou a la seva retirada a Berlín.
La Batalla de les Ardennes també va ser la batalla més sagnant
Les forces nord-americanes van lluitar a la guerra, que va provocar 19.000 morts,
47.000 ferits i 23.000 capturats.
MORT DES DE DALT
Winston Churchill va nomenar el professor jueu Lindemann
com el seu assessor personal.
Lindemann juntament amb Churchill van decidir això
Alemanya estaria sotmesa a saturació de catifes de la zona, bombardeigs sense restriccions,
o el que les mateixes víctimes van anomenar l'atemptat terrorista.
Lindemann va suggerir el bombardeig de ciutats alemanyes
i que les zones civils de la classe treballadora eren objectius legítims.
Aquests bombardeigs van començar el 10 d'agost de 1940,
amb l'atemptat a la petita ciutat de Friburg.
Això va ser abans que els alemanys comencessin a bombardejar ciutats britàniques.
L'objectiu dels bombardeigs era trencar l'esperit dels alemanys.
Entre 1940 i 1945, 61 ciutats alemanyes
amb una població total de 25 milions d'ànimes
van ser destruïts en les campanyes de bombardeig dels aliats.
Els aliats van apuntar específicament a civils innocents.
Moltes ciutats grans com Colònia i Essen
va experimentar més de 250 atacs cadascun.
L'estratègia deliberada de Churchill
estava matant el màxim de civils alemanys possible.
"Potser la propera vegada per fer-ho
serà matar dones, nens i població civil",
va explicar Churchill.
El 1943, quan els Estats Units finalment havien rearmat els britànics,
la civilització per la qual havien lluitat ferotgement els alemanys
ara estava envoltat des de tots els angles.
Cada avió es dirigeix ​​a Alemanya
estava carregat amb tones d'explosius alts i bombes incendiàries.
Sobre les ciutats, els americans estratègicament
bombardejar plantes industrials durant el dia,
mentre que els britànics van apuntar intencionadament a civils innocents a la nit,
destinada a les cases de les comunitats obreres.
El pla era infligir tants danys, destruir tantes cases,
i matar tantes dones, nens i ancians com sigui possible.
Churchill volia enderrocar més de dues ciutats al mes
fins que no en quedaria cap.
El bombarder Harris, va defensar el bombardeig de ciutats.
La ciutat en la qual es va centrar més va ser Berlín. Arthut Harris
En documents de l'Operació Tro, ho va afirmar
volia la devastació total del centre de Berlín.
Es llançarien més bombes de pes ample (?) sobre la ciutat de Berlín
que a tota la Gran Bretanya durant tota la guerra.
"Les ciutats alemanyes... seran sotmeses a un calvari
com mai no s'ha experimentat
per un país en continuïtat, severitat i magnitud...
Per aconseguir aquest objectiu no hi ha llargs de violència als quals no anirem",
va assegurar Winston Churchill.
Quan els eixams de bombarders britànics van començar una destrucció sistemàtica d'Alemanya,
tones d'explosius alts es van llançar a la nació,
com escoles, hospitals, cases, bell art antic
i l'arquitectura es va esborrar tota.
Els aliats pensaven que això baixaria la moral alemanya,
tant al front domèstic com al front de batalla, fins al punt que
El col·lapse absolut era inevitable per al Tercer Reich.
En els horribles crims de guerra instigats per Churchill i Arthur Bomber Harris,
centenars de milers de civils alemanys serien cremats vius
en les conseqüents tempestes de foc a les ciutats alemanyes.
Moltes d'aquestes incursions consistien en atacs inicials amb bombes d'alt explosiu
per trencar edificis, seguit d'atacs amb milers
de bombes incendiàries per incendiar tots els teixits,
mobiliari i tapisseria exposada pels explosius.
D'aquesta manera, es van crear tempestes de foc en les condicions adequades,
que va cremar vives desenes de milers de persones,
especialment les dones i els nens de casa,
mentre els homes estaven al davant.
Les primeres bombes explosives van fer explotar una fila d'edificis,
en preparació per a dispositius incendiaris
eliminant els sistemes d'alerta d'atacs aeris
i causant destruccions massives i morts.
Els tallafocs i les canonades d'aigua també van quedar completament destruïdes.
Quan els rugits bombarders van alliberar la seva càrrega letal,
un crescendo de foc va descendir sobre les ciutats.
Dresden es convertia en un oceà de foc.
La temperatura de l'aire va pujar fins als 600 °C.
Els vents de fins a 45 metres per segon van xuclar tot l'oxigen al centre de la tempesta.
Centenars de milers de persones van ser cremades vives.
Un tripulant de la RAF va dir:
"Hi havia gent allà baix morint fregits amb asfalt fos a les carreteres.
Estaven cremant-se
i estàvem remenant bombes incendiàries en aquest Holocaust.
Vaig sentir molta pena per la gent del foc que estava ajudant a avivar.
Va ser malvat.
Milers de bombes incendiàries caient per tot arreu.
Explosions, calor, foc, gent cridant, gent cremant, gent viva,
però no va ser després de mitja hora...
va començar a desenvolupar alguna cosa que era realment dolenta.
Van venir i van deixar caure tots aquests incendiaris
i després, per descomptat, hi ha hagut onada rere onada...
així que l'impacte va ser més fort,
35 minuts, 40 minuts després del primer...
es van llançar bombes, es van llançar bombes fora de l'edifici on es trobava,
va matar el meu company, en Harry i el...
i aproximadament tres quartes parts de la gent que hi havia allà van ser assassinades,
i així surts, i hi surts ara i puges (?) al forn.
És un forn, perquè estàvem al centre de Dresden...
Va ser el...
Va ser la segona onada la que realment va provocar el tornado...
perquè aleshores van començar a deixar caure les superproduccions de 4000 lliures,
4000 lliures de napalm,
(?) que si va caure alguna cosa,
(?) hem estat uns 300 metres...
Hi havia... El van fer incinerar
per alimentar el foc, de manera que entra el vent.
Això és realment força de tornado i no pots...
Ho deshumanitza tot, qualsevol cosa que hagis viscut abans...
Ho han intentat????
i el primer lot es va quedar atrapat al mig...
no van poder escapar...
i al final...
(?) s'encenden
Encara estaven vius...
i després... i després...
(?) després van explotar.
Onada rere onada de fòsfor i bombes incendiàries
va arrossegar la indefensa població civil alemanya.
Milers de persones grans, dones i nens alemanys es van sufocar
o va ser cremat viu als soterranis i túnels on s'amagaven
a mesura que l'oxigen era xuclat dels seus amagatalls
i va tirar cap al foc per alimentar les flames.
Milers més estaven llançant-se a l'aire
i xuclat pels vents, just al foc.
Alguns van morir en les ràfegues de la calor blanca.
Calor prou intensa com per fondre la carn humana.
Allà on hi hagués una font o canal d'aigua,
els habitants de la ciutat van saltar només per ser bullits vius.
Els atacs van deixar les ciutats en un mar de foc furiós.
Centenars d'incendis més petits es van fusionar en grans conflagracions.
Aleshores es van aspirar grans masses d'aire per alimentar l'infern,
provocant un tornado artificial.
La tempesta de foc a Dresden va ser tan massiva que els pilots van informar que les seves cabines
en realitat estaven il·luminats pel gran foc.
La succió d'aire del foc era tan potent que
va arrencar arbres i aixecar els sostres de les cases a quilòmetres de distància.
El pànic total va colpejar la gent.
Llavors es va fer tan gran, que no va quedar res.
Estava cremant per tot arreu...
només cremava, tot, tot cremava.
I el poble cremava! Hi havia un foc brillant,
foscor i alhora el foc brillant.
Era indescriptible, tan cruel!
Una dona i la seva filla van cremar. La meva germana vivia a la casa del costat.
En total hi vivien una vintena de nens.
Van ser cremats vius.
Van caure als meus genolls, van tremolar i van plorar.
Algunes dones ajagudes allà amb la panxa oberta.
I es podia veure els nadons, perquè estaven penjats mig fora.
Molts dels nadons van ser mutilats.
Coses com aquesta, les vaig veure per tot arreu.
I molt lentament, un es va quedar adormit.
Un va actuar com un zombi.
Alguns van trobar éssers estimats desapareguts...
la majoria, però, no.
Quan va acabar l'atac, vaig sortir al carrer, cap a la tempesta de foc.
Vaig veure persones mortes, nues, i vaig pensar: Per què estan nus?
Estaven nus perquè la seva roba estava en flames
i els havien arrencat el cos.
Mai vaig veure tants morts com després d'aquest atac.
"Va ser horrible, va ser horrible!
La meva filla va venir a la Sachsen Platz, vam pujar les escales
i no hi havia més que cadàvers, i la meva filla em va preguntar:
Mama, què hi ha allà?
I li vaig dir: No miris, tots són cadàvers".
"Va ser totalment insensat, és difícil de descriure.
De totes maneres, a la foscor hi ha un home que ve cap a mi
del banc Klein-Schachwitzer i s'atura.
Porta una petita maleta a la mà i riu fort,
com si estigués boig. Va ser aterridor.
Vaig pensar que el diable caminava per la terra i de sobte va dir:
Nosaltres polonesos i txecs, sabíem, sabíem
i demà hi haurà un altre atac.
Vaig estar en estat de xoc, primer el poble i després aquest home.
Em vaig quedar allà, congelat d'horror".
Després d'haver destruït les ciutats apuntades en fragments,
els bombarders britànics i nord-americans aviat van tornar a ametrallar-se
grups de refugiats i rescatadors aterrits mentre intentaven escapar.
Els aliats van tornar a atraure els civils dels seus refugis a la intempèrie.
Com pensaven que tot havia acabat,
el doble de bombarders van tornar amb càrregues massives de bombes incendiàries
i va encendre tot el que quedava i va escampar tempestes de foc furiosos
als llocs on els refugiats alemanys han fugit.
Els Mustangs nord-americans van aparèixer baix sobre les ciutats, ametrallant qualsevol cosa que es mogués,
incloent columnes de vehicles de rescat i animals.
Els Mustangs de baix vol van ametrallar pacients indefensos
així com milers de vells, dones i nens,
tots els que havien fugit de la ciutat.
Quan l'últim avió va sortir del cel, les ciutats van quedar en ruïnes.
Els carrers estaven plens de rates pululant sobre munts de cadàvers.
La gent s'ha liquat en un ??? massa
que es va fondre a l'asfalt de la carretera i alguns van quedar en cendres.
Milions de refugiats van fugir de les ciutats,
portant amb ells històries de l'horror més terrible que mai havien vist.
Després de l'atac, vaig continuar corrent. De sobte em vaig quedar sol, tothom escampat
i vaig anar als prats de la vora del riu Elba.
Em vaig girar i per primera vegada vaig mirar al meu voltant i vaig plorar per Dresden.
Vaig plorar i plorar per la meva ciutat natal.
Les RAF campanyen implacablement contra Alemanya
durant els darrers mesos de la guerra va ser un crim de guerra massiu
que no servia absolutament cap objectiu militar.
La pitjor de totes les incursions va ser la que es va desencadenar a Dresden.
No va tenir cap guany estratègic o tàctic en la guerra per als aliats.
Dresden no tenia bases militars, ni centres de comunicació
o indústria pesada i sense defensa aèria.
Era conegut com un lloc d'espectacle de la cultura
i una de les ciutats més boniques d'Alemanya.
Aquest atac aeri aliat va deixar 24.866 cases destruïdes.
11 milles quadrades d'immobles de primera qualitat
i tresors culturals insubstituïbles totalment devastats.
35.000 cadàvers reconeixibles disponibles per ser identificats
i centenars de milers d'irreconeixibles.
Més de tres cinquenes parts de Dresden van ser completament destruïdes pels bombardeigs
que va durar més de 14 hores.
A causa de tants refugiats que fugien cap a l'est van residir a Dresden,
és difícil dir exactament quants van ser assassinats.
La majoria dels revisionistes honestos van estimar el nombre de morts en un abast
d'un total de 350.000 a 600.000 morts.
Va ser anomenat bombardeig terrorista entre els alemanys.
Crec que fins i tot alguns dels pilots britànics de la RAF
i els nord-americans també ho sabien com un bombardeig terrorista.
No estaven fent broma, sabien el que estaven fent.
Estaven matant dones i nens
més avall a les ciutats alemanyes.
Això va ser santificat, que va ser sancionat pels governs britànic i nord-americà.
Aquest intent deliberat de matar tantes persones com sigui possible,
un intent deliberat de cremar de la faç de la terra totes les ciutats alemanyes
per sobre d'una mida determinada, posem per cas 25.000 persones.
Tots hem sentit parlar de Dresden. Si no ho hem fet, hauríem d'haver sentit a parlar de Dresden.
Però el que la majoria de la gent no sap és que,
gairebé totes les ciutats alemanyes van patir una sort semblant, és a dir
terrible bombardeig devastador i després una tempesta de foc
que es crea llançant bombes de fòsfor per encendre les runes
això ha fet trossos aquesta ciutat.
Res em preparava per veure dones i nens
aixecar i volar per l'aire.
Res em va preparar per això.
Després de Dresden, vaig ser... un boig, vaig trigar 40 anys a superar-ho.
No crec que vaig riure durant 40 anys.
No podia ni riure ni res.
(?) Vaig dir i encara dic, i ???
Mai perdonaré a la gent que va fer aquestes incursions
i això val per a tots ells, Churchill, Attlee, tots,
(?) el que puguin dir.
(?) Encara seguien bombardejant altres ciutats com aquesta
i després, és clar, van intentar culpar a algú altre.
(? ) No, se suposa que hem de ser els bons
i vam acabar en pitjor escenari. (?)
El que em molesta és que tot això es va fer en nom nostre.
Els bombardejos terroristes d'Alemanya durant la Segona Guerra Mundial
va deixar uns 3 milions d'alemanys morts, 500 milers d'ells nens,
fins a 10 milions de ferits i 25 milions de persones sense llar.