DRIFT BARBAROSSA
Stalin overtrådte den sovjetisk-polske ikke-angrebspagt
ved at invadere Polen i 1939.
Stalin overtrådte den sovjetisk-finske ikke-angrebspagt
ved at invadere Finland i 1939 uden nogen krigserklæring,
starter vinterkrigen.
De heroiske finner kæmpede den store Røde Hær tilbage.
Stalin bombede Sverige i 1940.
Stalin overtrådte en bestemmelse i den sovjetisk-tyske ikke-angrebspagt,
Ribbentrop-Molotov, ved at invadere Litauen, Estland og Letland i 1940.
Bolsjevikkerne væltede ind for at terrorisere, torturere og dræbe folket
i den almindelige kommunistiske praksis.
De sovjetiske kvægvognsdeportationer
ramt mere end en halv million estiske, lettiske og litauere.
Kristne europæere blev sendt til Gulag.
12 % af hele den baltiske befolkning blev enten deporteret til Sibirien
eller henrettet af det jødiske sovjetiske hemmelige politi.
Stalin greb et stykke af det østlige Rumænien i 1940
og tvang (?) Rumænien til at overgive Bessarabien, Moldavien.
I en kvalmende dobbeltmoral,
de allierede forblev tavse om denne brutale sovjetiske aggression.
I stedet blev Churchill-Stalin-pagten underskrevet den 15. oktober 1939.
Udenrigsminister for krig, Churchill, underskrev de udøvende dokumenter
af denne pagt den 8. februar 1940 i London.
De allierede var ikke ligeglade med Polen.
De brugte hende kun til at starte krigen mod Tyskland.
Og nu, stadig ingen boykot og ingen krigserklæringer på Sovjet.
Ingen antikommunistisk propaganda i medierne
og ingen 'Stalin er krigsmageren'.
Ikke noget.
Siden 1933, da han blev ven med Sovjet,
Roosevelt havde konsekvent opretholdt tætte forbindelser med mennesker
som enten er kommunister eller kommunistiske sympatisører.
Hitler var godt klar over, at Stalin var på vej til at invadere Europa.
Hans mistanke om Stalin
er siden Sovjets fald blevet bevist som værende legitime.
Dokument N� 103202/06 underskrevet stabschef Kirill Meretskov i 1940,
afslørede, at Stalin forberedte sig på at invadere Vesteuropa i juli 1941,
i en massiv invasion kaldet Operatsia Groza (Operation Tordenvejr).
Den er dateret den 18. september 1940,
tre måneder før den tyske "Operation Barbarossa" blev underskrevet.
Efter at Georgy Zhukov blev chef for generalstaben i februar 1941,
planen hed MP 41 (Mobilisatsyonni Plan 41).
Det kan findes i den såkaldte "Osobaya Papka",
en fil, som indeholder omkring 100.000 tophemmelige dokumenter.
I bogen 'Ledokol' eller 'Icebreaker', russisk jødisk historiker Viktor Suvorov
giver os overbevisende bevis på, at Hitler blev tvunget til et forebyggende angreb
mod en massiv sovjetisk militærmaskine
klar til at invadere og ødelægge hele Vesteuropa.
Suvorov citerer tophemmelige sovjetiske dokumenter, som beviser det
den sovjetiske hær var udelukkende bygget som en offensiv styrke.
Stalin brugte den klassiske skel og erob-strategi.
Han håbede først på Storbritannien, Frankrig og Tyskland
at blive afsløret, ødelagt og udmattet
så den røde hær ville være i stand til at invadere deres territorium i Vesten.
Alle bolsjevikiske forberedelser var til invasion, ikke forsvar.
Sovjetunionen havde allerede flyttet division efter division
tættere på den tyske grænse.
Den producerede fem til ti gange så mange kampvogne, maskingeværer,
kanoner og fly, som Tyskland var i stand til at producere.
For hver måned, der gik, blev Tysklands odds dårligere.
I betragtning af kommunisternes åbent erklærede ambition om at erobre verden,
der kunne ikke have været nogen tvivl
at Stalin var klar til et angreb på Tyskland.
I 1941 var admiral NG Kuznetsov sovjetisk flådeminister,
samt medlem af det sovjetiske kommunistpartis centralkomité.
I sine efterkrigserindringer huskede han:
"For mig er der én ting ud over alle argumenter,
Stalin udelukkede ikke blot muligheden for krig med Hitlers Tyskland,
tværtimod anså han sådan en krig... uundgåelig...
Stalin gjorde forberedelser til krig... Brede og varierede forberedelser,
begyndende på datoer... som han selv havde valgt.
Hitler forstyrrede sine beregninger."
Tyskland og italienerne har fået kendskab til det planlagte sovjetiske angreb på Europa
og udarbejdede modplanen: Operation Barbarossa.
Den 22. juni 1941 invaderede Hitler Sovjet i et forebyggende angreb.
Dette tyske forebyggende angreb
reddet Europa fra den Røde Hær, i det mindste for et stykke tid.
Stalin var ved at angribe Vesteuropa med 3 millioner soldater
når de bliver fanget med bukserne nede,
som tyske soldater bar bæltespænder indgraveret med ordene
Gott mit uns, Gud med os, gik ind i deres nu antikristne Røde Land.
Fra Østersøen til Sortehavet,
Tyske soldater kom i stillinger for at indlede invasionen.
De mest brutale kampe i historien
fandt sted langs Østfronten, som strakte sig tilbage til Tyskland
gennem Sovjetunionen, Ungarn, Rumænien, Bulgarien,
Balkan, Ukraine, Hviderusland, Polen og de baltiske stater.
I disse landskaber ofrede Europas modigste soldater deres liv
at befri Europa fra bolsjevikkernes terror.
Ukrainere, russere, estere, letter og andre østeuropæere
bød tyskerne velkommen, da de blev befriet fra slaveriet
og tortur tidligere udholdt under sovjetiske hænder.
Lokale kvinder velsignede tyskerne, da de passerede.
Kvinder gav soldaterne mad
og soldaterne hjalp dem endda med at restaurere hjem og kirker.
...de tyske landsbyer, hvad der var tilbage af os
blev gennet ind i kvægtogene og fragtet til Sibirien.
Og en del landsbyer forsvandt virkelig på den måde.
Og det var bogstaveligt talt et spørgsmål om timer, hvis ikke minutter,
indtil vores tur i Halbstadt kom.
Og jeg forstår, at halvdelen af ​​Halbstadt faktisk blev forvist.
Og vi sad allerede ved banegården.
Dette var september 1941, da den tyske hær overdøvede Ukraine
og standsede eksilerne, standsede togene, de standsede togene.
Og det var for os, som om Herren havde sendt os englene.
Her var folk, der talte tysk, som talte højtysk,
som stoppede den terror, der havde været over os i 25 år,
som kom og åbnede kirkerne for os og sagde
"du kan få alle de tjenester, du ønsker".
Det var ligesom himlen.
Min mor, til den dag hun døde, aldrig...
holdt aldrig op med at tale om de vidunderlige to år, hun havde,
var den tyske hær, da den tyske hær kom og overtog landsbyerne.
De flyttede ind på os.
De overtog husene, vi gav dem gerne. De kunne have...
Min bedstemor begyndte at lave mad, som om madlavning var gået af mode
og det var storslået, da tyskerne kom.
Og de oprettede tilsyneladende visse hovedkvarterer der.
De havde nogle radioudsendelser, visse stationer og så videre,
men de fleste af dem flyttede selvfølgelig,
løb over os og bevægede sig østpå i deres kamp mod Moskva.
Og så skubbede de mod Moskva.
Men nogle blev tilbage, og vi var helt overbeviste
at tyskerne var kommet for at redde os fra kommunismen.
Og der var aldrig nogen grund til, at vi skulle ændre mening.
Hvorfor skulle vi det? Tyskerne var helte i vores øjne.
Da tyskerne rykkede mod øst, nægtede millioner af russere at kæmpe for Stalin
og i stedet overgav sig til tyskerne.
Stalins tyranni var hadet af enhver frihedselskende russer,
så hadede faktisk, at hele formationer
overgav sig og meldte sig frivilligt til at kæmpe for tyskerne i stedet,
tager deres moderland tilbage fra den jødiske bolsjevismes terror.
Hitler betragtede kommunismen som en gift for Europa
og besluttede, at hans livs formål var at udrydde og ødelægge det.
Tyskerne havde intet imod russerne som folk,
men i stedet imod kommunismen.
Mange russere meldte sig frivilligt til at kæmpe for Hitler i stedet.
Næsten en halv million russiske frivillige tjente i frontlinjen
og yderligere 100.000 eller mere, der tjener i andre ikke-kampstillinger.
De antikommunistiske soldater fra den russiske befrielseshær
bar tyske uniformer med russisk lap.
I 1944 blev det officielt omdøbt:
De væbnede styrker i Komitéen for Befrielse af Folkene i Rusland.
De blev ledet af general Andrey Vlasov, men under tysk overkommando.
De kæmpede tappert, primært i nøgleroller mod de kommunistiske partisaner.
General Vlasov og Heinrich Himmler mødtes og strøg detaljerne ud
af dannelsen af ​​en massiv ny hær sammensat af russere.
De gennemgik det, der blev kaldt 'The Smolensk Manifesto', skrevet i 1942,
som skitserede mål om at befri Rusland fra den kommunistiske besættelse.
Det fastsatte, at i det nye Rusland
"... Ethvert folk vil opnå national frihed,
herunder retten til selvbestemmelse.
Realiseringen af ​​denne ret til national uafhængighed og frihed er mulig,
dog først efter at have ødelagt Stalin og hans klike."
Himmler og Vlasov var enige om, at der først skulle være det
5 divisioner organiseret fra russiske krigsfanger og arbejdere
fra de besatte østlige områder,
hvis antal på det tidspunkt var nået op på over 5 mio.
Hitler dannede også Einsatzgruppen � enheder til den nødvendige fjernelse
af den blodtørstige jødiske bolsjevikiske ledelse fra de sovjetiske byer.
Kriminelle kommunistiske partisaner blev henrettet og hængt
som straf for, hvad de havde gjort mod de kristne russere.
Det blev nu rygtet, at Stalin havde lidt et sammenbrud.
Adolf Hitler forklarede:
"I har sikkert alle følt, at dette var et bittert og svært skridt for mig.
Det tyske folk har aldrig haft fjendtlige følelser over for folkene i Rusland.
I løbet af de sidste to årtier har
de jødisk-bolsjevikiske herskere i Moskva har forsøgt
at sætte ikke kun Tyskland, men hele Europa i brand.
Tyskland har aldrig forsøgt
at udbrede sit nationalsocialistiske verdensbillede til Rusland.
Snarere jødisk-bolsjevikkernes herskere i Moskva
har hele tiden forsøgt at underkaste os
og de andre europæiske folk til deres styre.
De har forsøgt dette ikke kun intellektuelt,
men frem for alt gennem militære midler.
Resultaterne af deres indsats i enhver nation,
var kun kaos, elendighed og sult."
Før slaget ved Moskva,
Det lykkedes Hitler at besejre den sovjetiske hær og tage adskillige fanger.
Så skete der en utrolig frysning.
40 til 50 grader Celsius under nul.
Kulden skabte problemer for tyskerne.
De tyske tropper havde kun sommeruniformer
og udstyr fryser også på stedet.
Ingen tanke kunne bevæge sig.
Vejret ville blive intensiveret og temperaturerne styrtdykke.
Tiden ville afgørende vende sig mod tyskerne,
og før Wehrmachts sidste skub ind i Moskva, sad Tyskland fast.
I mellemtiden forlængede Roosevelt Lend-Lease Act
som ville sende endnu mere økonomisk og militær hjælp til Sovjetunionen.
11,3 milliarder eller omkring 150 milliarder dollars i dag
at redde det kommunistiske regime.
Det var på det tidspunkt masser af sibiriske tropper
blev bragt tilbage fra det russiske Fjernøsten
og kastet mod tyskerne.
Tyskerne nåede ikke at indtage Moskva
og blev i stedet skubbet tilbage igen.
Stalin følte et behov for at få sine tropper støttet af blokerende enheder,
til opgave at henrette enhver, der trækker sig tilbage fra fronten.
Han stemplede også enhver, der blev taget til fange, som en forræder
og senere henrettede disse tidligere fanger
mens de sendte deres familiemedlemmer til lejrene.
Du skal huske, at da den røde hær marcherede,
bag den røde hær var en anden hær, NKVD-hæren
som havde sine egne kampvogne, sine egne maskingeværer og så videre.
Skyde fremad, så ingen kunne bevæge sig tilbage.
Stalins søn, Yakov Dzhugashvili, blev taget til fange af Wehrmacht i 1942.
Wehrmacht tilbød at udveksle tyske fanger
med Stalin for at få sin søn tilbage.
Stalin afviste dette og sagde:
"Jeg har ingen søn, der hedder Yakov."
Selvom omstændighederne er uklare, døde Yakov senere i fangenskab.
Nogle siger, at han løb ind i et hegn omkring en krigsfangelejr.
Nogle siger, at han blev skudt, mens han forsøgte at flygte.
Stalin nærmede sig Stalingrad og flygtede nu fejgt fra byen.
Slaget ved Stalingrad mellem tyskerne og sovjeterne
blev kæmpet om kontrol over den strategisk vitale sovjetiske by
som Stalin havde opkaldt efter sig selv,
i dag kendt som Volgograd.
Slaget var et af de blodigste i historien,
med militære og civile dødsfald på næsten to mio.
Stalins afvisning af at trække den røde hær ud af byen
førte til en lang kamp og en enorm mængde lidelse
for de sultne borgere.
I juli 1942 udstedte Stalin en ordre, der forhindrede civile,
selv kvinder og børn, fra at forlade byen.
Efter den tyske angreb erobrede det meste af byen,
den amerikanske Lend-Lease udstyret Røde Hær
ødelagde tyskerne med blodige kampe fra hus til hus.
De tab, som tyskerne led, ville umuliggøre sejren i Rusland.
Tysklands krigsøkonomi blev først sat til total krigstilstand i 1943,
altså for sent.
Den 2. februar 1943,
feltmarskal Friedrich Paulus overgav sig endelig til sovjetterne.
300.000 tyske, kroatiske, ungarske, rumænske og italienske soldater,
herunder 35.000 russiske frivillige, der kæmper for Tyskland
mod kommunisterne, var nu blevet omringet.
Over 11.000 nægtede at nedlægge deres våben ved den officielle overgivelse,
foretrækker i stedet at kæmpe til døden mod bolsjevikkerne.
I begyndelsen af ​​marts var al modstand udslettet.
De, der blev tilbage, blev tvunget til at marchere mod øst
eller arbejdede sig ihjel i sovjetiske dødslejre.
Historikere har nu bekræftet det af de 11.237 breve
som blev sendt af soldater til deres familier,
næsten alle af dem udtrykte vilje og beslutsomhed
at bekæmpe kommunismen og dø i kamp for nationalsocialismen
og Fhrer Adolf Hitler.
Slaget ved Stalingrad ville blive et vendepunkt i krigen.
Efter slaget ved Kursk i 5. juli til 23. august 1943,
tyskerne var i undertal med mere end to til én
og led ofre på omkring 203.000,
mens kommunisterne mistede 803.000 tusinde.
Tyskerne nåede ikke deres mål.
Tyskland blev tvunget til et fuldskala tilbagetog
da USA åbnede en ny front i Italien.
Tyskland ville aldrig mere genvinde initiativet i krigen.
Tyskerne blev støt tvunget helt ud af sovjetisk territorium,
hvorefter sovjetterne forfulgte dem på tværs af Østeuropa
og ind i selve Tyskland i 1945.
Tyskerne kæmpede nu mod frostvejr
og tilbød samtidig tiltrængt beskyttelse
til flygtninge, der flygter fra de morderiske kommunister.
Flere og flere mennesker flygtede desperat mod vest
at komme i sikkerhed fra kommunisterne.
Og så ændrede historien sig naturligvis i 1943.
Og tyskerne blev skubbet tilbage.
Og i skub tilbage flyttede de os med dem,
hvad der var tilbage af os, og vi gik villigt.
Der var ingen bevægelse under våben.
Var vi blevet tilbage, ville kommunisterne have taget os og henrettet os
og sendte os til Sibirien,
så vi flyttede meget gerne, trak os tilbage med tyskerne...
Du ved, her gik vi mod Riget, mod Tyskland,
som altid havde været et fiktivt sted i vores sind.
Vi troede absolut på Adolf Hitler.
Vi troede på arten af ​​hans kamp,
i fordelene ved hans kamp.
Vi havde disse storslåede tyske soldater, der beskyttede os hele vejen
og vi gik ind i Riget.
Så der var, der var masser af sange
undervejs i begyndelsen i efteråret.
Der var hele denne Hitler-ungdom med deres smukke snapsyede tøj
og på cykler og de gav os frisk vand,
og pigerne lavede mad, og du ved, serverede os kaffe og så videre.
Vi blev altid fodret af hæren.
De havde køkkenet, feltkøkkener, rejser ???.
Så kom vinteren og maden blev knap,
hestene blev syge, vejen blev smallere.
Det var ekstremt koldt.
Når jeg tænker på krigen og på banen,
Jeg tænker ikke så meget på sult som på kulde. Det var altid, altid koldt.
Det er det, jeg husker.
Og så blev det selvfølgelig sværere og sværere, når først vinteren kom.
Vi måtte ofte overnatte i fremmede huse.
Hæren ville konfiskere huse, ville anbringe flygtningene der.
Hæren beskyttede os til det sidste.
Hæren svigter os aldrig, svigter os aldrig til det sidste.
Husk også på, at Tyskland på det tidspunkt ikke havde brug for flygtninge.
Du ved, de sultede, de kæmpede, de havde ingenting.
De tog os ind som familie.
"Formålet med denne front er ikke længere beskyttelsen af ​​de enkelte nationer,
men snarere Europas sikkerhed og derfor alles frelse." - Adolf Hitler
PEARL HARBOR
Mens soldaterne på jorden kæmpede for at afslutte krigen,
førende politikere gjorde alt, hvad de kunne
af politiske grunde for at fortsætte konflikten.
I oktober 1940, da Tyskland havde total kontrol over den europæiske krig,
der var ingen chance for britisk sejr,
medmindre USA kunne blive trukket ind i konflikten.
Et fremtrædende medlem af det britiske krigskabinet, Lord Arthur Greenwood,
tilbød jøderne en ny verdensorden i håb om at få deres støtte
at bringe et modvilligt Amerika ind i krigskonflikten på samme måde
det havde det gjort i 1917 med Balfour-erklæringen
der lovede Palæstina til jøderne i bytte for at få USA til at komme ind.
Greenwood kom med en profetisk udtalelse:
"Når vi har opnået sejr, og vi skal helt sikkert..."
Greenwood lover:
"I genopbygningen af ​​det civiliserede samfund efter krigen,
der bør og vil være en reel mulighed for jøder overalt
at yde et markant og konstruktivt bidrag."
Og det:
"Ti millioner amerikanske drenge vil være nødvendige for at udføre jobbet."
USA ville gå ind i krigen 14 måneder senere.
Chaim Weizmann sagde til Churchill i september 1941:
”Det lykkedes os at trække USA ind i Første Verdenskrig
og hvis de (USA) gør, hvad vi kræver
med hensyn til Palæstina og de jødiske væbnede styrker,
så kan vi få jøderne i USA
at trække USA ind i denne også."
Allerede i 1939, brigadegeneral George Van Horne Mosely
afslørede planen i New York Tribune:
"Den nu foreslåede krig har til formål at etablere
Jødisk hegemoni over hele verden."
Også selvom det britiske imperium allerede havde enorme ressourcer
og millioner af mænd til hendes rådighed, Churchill og Roosevelt
ville nu presse på for, at USA går ind i krigen.
Aldrig før i historien var det amerikanske folk som anti-krig
eller lige så forenede i deres synspunkter, som de var i 1939,
om at holde sig ude af, hvad de så som endnu en europæisk borgerkrig.
Gallup-målingen viste 94% af det amerikanske folk
var absolut imod deltagelse i krigen, da den begyndte i september 1939.
De almindelige mennesker var trætte af disse krige.
På trods af dette faktum tvang Roosevelt love gennem Kongressen
modsiger USA's formodede neutralitet.
I 1939 ophævede Roosevelt den amerikanske neutralitetslov
til fordel for en ensidig forsyning af våben til Tysklands fjender.
Året efter Roosevelt vedtog Lend-Lease Act,
hvilket officielt afsluttede hans foregivelse af at være neutral i krigen,
han tillod også amerikanske statsborgere at slutte sig til det britiske luftvåben.
I strid med international lov,
Roosevelt fortsatte med at indefryse alle tyske aktiver i USA
og annoncerer en olieembargo mod aggressornationer.
1 milliard dollars i lån-leasing-støtte blev sendt til Storbritannien.
Benjamin Gitlow, stiftende medlem af det amerikanske kommunistparti,
skrev i 'Jeg tilstår' i 1940:
"Da jeg var i Moskva, var holdningen til USA
i tilfælde af krig blev drøftet.
Privat var det alle de russiske lederes mening, som jeg talte med
at rivaliseringen mellem USA og Japan
må faktisk bryde ud i krig mellem disse to."
Fordi Roosevelt udmærket var klar over mængden af ​​populære følelser om dette spørgsmål,
han ville gentagne gange lyve for det amerikanske folk om sin kærlighed til fred
og hans vilje til at holde USA ude af krig,
samtidig med, at han faktisk gør alt, hvad der står i hans magt
at tage både Europa og Amerika i krig.
Ligesom i tilfældet med Tyskland,
Japan havde også brudt lænker af Rothschilds interesse
og oplevede et økonomisk mirakel og en national genfødsel.
Det kunne ikke tillades.
Japan måtte tages ud for igen at blive bankernes malkeko.
Den 23. juni 1941,
USA's indenrigsminister, Harold LeClair Ickes,
skrev i et notat til Roosevelt:
"Der vil aldrig være så god tid
at stoppe forsendelsen af ​​olie til Japan, som vi har nu.
En sådan situation kan udvikle sig fra embargoen af ​​olie til Japan
som ville gøre det, ikke kun muligt,
men let at komme ind i denne krig på en effektiv måde.
Og hvis vi således indirekte skulle bringes ind,
vi ville undgå den kritik, at vi var gået ind som en allieret af det kommunistiske Rusland."
Roosevelt ledte selvfølgelig stadig desperat efter en måde at komme ind i krigen på.
Han indefrøs derefter alle japanske aktiver i USA
og senere fremtvang en olieembargo mod Japan i en international fjendtlig handling.
Som et direkte resultat mistede Japan nu adgang til 75 % af vores oversøiske handel
og 88 % af hendes importerede olie.
Dette førte til, at Japan nu har utilstrækkelige ressourcer
at fortsætte sin krig med Kina.
For at undgå krig indledte japanerne først forhandlinger med amerikanske embedsmænd
som krævede, at Japan først ville trække sig ud af det kommunistiske Kina
før nogen embargo ville ophøre.
Roosevelt vidste selvfølgelig, at japanerne
aldrig ville lade sig ydmyge på en sådan måde.
Hvis japanerne nægtede det, ville embargoen fortsætte
og de ville kollapse fra økonomisk kvælning.
Hvis de efterkom og trak alle tropper tilbage fra fastlandet,
kommunismen ville feje over det østlige Asien,
præcis som det skete efter krigen,
resulterede i det kommunistiske Kina og Korea- og Vietnamkrigene.
Japanerne fik en 2-hovedet mønt:
dø af sult eller dø af kommunisme.
De besluttede at afvise begge disse muligheder og kæmpe i stedet.
War Secretary, Henry Stimson, formulerede det i sin dagbog:
"Vi står over for et ømtåleligt spørgsmål om den diplomatiske indhegning, der skal udføres
for at være sikker på, at Japan er bragt i fejl
og gør det første dårlige træk - åbenlyst træk...
Spørgsmålet var, hvordan vi skulle manøvrere japanerne
i den position, hvor det første skud blev afgivet..."
Den store organisation, der udbredte offentlig støtte
for USA's involvering i den europæiske krig før Pearl Harbor-angrebet
var den klogt navngivne komité til at forsvare Amerika ved at hjælpe de allierede.
Ved udgangen af ​​1940, West Virginia senator, Rush D. Holt,
udsendte en detaljeret undersøgelse af udvalget:
"Udvalget har stærke forbindelser med banker, forsikringsselskaber,
finansielle investeringsfirmaer og industrielle virksomheder.
Disse øver igen indflydelse på universitetsformænd og professorer,
samt på aviser, radio og andre kommunikationsmidler."
Hvis det lykkedes komiteen at få USA i krig, advarede Holt:
"Amerikanske drenge vil spilde deres blod
for profitører, politikere og 'payrioter'.
Hvis krigen kommer, vil der være blod i hænderne på sponsorerne af den hvide komité -
blodet fra amerikanere, der blev dræbt i en unødvendig krig."
I marts 1941 en liste over de fleste af udvalgets økonomiske bagmænd
blev offentliggjort og afslørede kræfterne
ivrige efter at bringe Amerika ind i den europæiske krig.
Kraftige internationale, primært jødiske, bankinteresser
var godt repræsenteret.
I sin dagbogsnotat af 1. maj 1941,
Charles A. Lindbergh, den amerikanske heroiske flyver og fredsleder,
afslørede koalitionen, der skubbede USA ind i krigen:
"Presset for krig er højt og stigende.
Befolkningen er imod det, men det ser administrationen ud til at have
'biddet i tænderne' og er helvedes bøjet på vej til krig.
De fleste af de jødiske interesser i landet står bag krig
og de kontrollerer en stor del af vores presse og radio
og de fleste af vores film."
Dr. Milton Eisenhower var general Eisenhowers bror. Han sagde:
"Præsident Roosevelt fandt det nødvendigt at få landet ind i Anden Verdenskrig
for at redde hans socialpolitik."
Tidligt i 1941, kongresmedlem Martin Dies udvalg
kom i besiddelse af et strategisk kort, som gav klare beviser
af japanernes intentioner om at angribe Pearl Harbor.
Det strategiske kort blev udarbejdet
af den japanske kejserlige militære efterretningsafdeling.
Martin skrev:
"Så snart jeg modtog dokumentet,
Jeg ringede til udenrigsminister Cordell Hull og fortalte ham, hvad jeg havde.
Sekretær Hull bad mig ikke lade nogen vide om kortet
og sagde, at han ville ringe til mig, så snart han talte med præsident Roosevelt.
Om cirka en time ringede han for at sige, at han havde talt med Roosevelt
og de blev enige om, at det ville være meget alvorligt
hvis nogen information om dette kort nåede nyhedstjenesterne...
Jeg fortalte ham, at det var et alvorligt ansvar
at tilbageholde sådanne vigtige oplysninger fra offentligheden.
Sekretæren forsikrede mig om det
han og Roosevelt anså det for væsentligt for det nationale forsvar."
General Elliott R. Thorpe tjente som militærattach�
i hollandsk kontrolleret Java, Hollandsk Indien.
I 1941, da hollænderne brød en japansk diplomatisk kodeks,
(?) den opsnappede besked refererede til et planlagt japansk angreb på Hawaii,
Filippinerne og Thailand.
Han sendte straks oplysningerne til Washington
og omgående leveret kopier af den afkodede tekst til inklusiv
Præsident Roosevelt, udenrigsminister Cordell Hull,
krigsminister Henry Stimson,
Hærens stabschef general George Marshall
og chefen for flådeoperationsadmiral Harold Stark.
Kopier gik også til Harry Hopkins, FDR's kommunistiske rådgiver.
Fordi USA og Storbritannien
nu havde sporet Japans flådekommunikationskoder,
alle vigtige japanske koder blev brudt.
Roosevelt vidste om det kommende overraskelsesangreb,
men ingen advarsel blev sendt til kommandanterne i Pearl Harbor.
Søens efterretningstjeneste opsnappet og oversat
talrige japanske flådeudsendelser, nogle tydeligt afslørende
at Pearl Harbor var blevet angrebet.
Hvis et brud i de amerikanske forbindelser var på vej,
Tokyo ville udsende en særlig radioadvarsel.
Beskeden, der skulle gentages tre gange under en vejrmelding var
Higashi no kaze ame, østenvind, regn.
"Østenvind" betegnede USA;
"Regn" betød diplomatisk splittelse (krig).
Denne kommende besked blev anset for at være så vigtig
at amerikanske radiomonitorer konstant kiggede efter det,
og søværnet skrev det på særlige rykkerkort.
Den 4. december, Higashi no kaze ame
blev udsendt og opfanget af Washingtons efterretningstjeneste.
Mens de udsender de sidste provokationer af Japan,
FDR og hans militærformand George Marshall,
de satte maddingen for den japanske fisk til at bide.
Avisen afslørede, at Roosevelt planlagde en krig
før angrebet på Pearl Harbor. "FDR's krigsplaner!" - Chicago Daily Tribune
Japanerne kan strejke i weekenden! - Honolulu-annoncøren
Japan kan strejke i weekenden! - Hilo Tribune Herald
Japanerne, i håbet om at få en tidlig fordel,
besluttede at pålægge den amerikanske flåde så stor fare som muligt.
Om morgenen den 7. december 1941,
Japanske fly opsendt fra hangarskibe
angreb den amerikanske flåde ved Pearl Harbor på Hawaii,
synkende eller kraftigt beskadige 18 skibe,
inklusive 8 slagskibe, ødelægger 188 fly.
Angrebet på Pearl Harbor antændte en pludselig pressevanvid
og en bølge af patriotisk entusiasme for at gå ind i krigen.
Roosevelt og folkene omkring ham ville endelig have deres verdenskrig.
Angrebet var ikke en overraskelse.
Roosevelt lod bevidst 2.400 amerikanske søfolk dø uden nogen varsel.
Fra Henry Stimsons dagbog,
vi kan se, at Stimsons umiddelbare følelse ikke var en følelse af sorg
eller forargelse over de tabte liv i Pearl Harbor, men snarere af lettelse:
"Da nyheden først kom om, at Japan havde angrebet os,
min første følelse var lettelse over, at der var kommet en krise (...)"
Oliver Lyttelton, britisk produktionschef i krigstid,
var unægtelig korrekt, da han erklærede:
"Det er en parodi på historien nogensinde at sige
at USA blev tvunget ind i krigen.
Amerika provokerede japanerne i den grad
at de blev tvunget til at angribe."
Teksten til Hirohitos krigserklæring er dukket op én gang i New York Times
før dens påstand forsvandt i vinderne af den officielle historie.
"...Vi erklærer hermed krig mod Amerikas Forenede Stater og det britiske imperium
at sikre stabiliteten i Østasien og at bidrage til verdensfreden...
...At dyrke venskab mellem nationer
og at nyde velstand i fællesskab med alle nationer
har altid været det ledende princip i vores imperiums udenrigspolitik.
Det har virkelig været uundgåeligt og langt fra vores ønsker, at vores imperium
er blevet bragt til at krydse sværd med Amerika og Storbritannien (...)"
Hamilton Fish holdt den første tale i Kongressen den 8. september 1941,
beder om krigserklæring mod Japan.
I sin bog "FDR: The Other Side of the Coin",
Fish siger, at han skammer sig over den tale i dag,
og hvis han havde vidst, hvad Roosevelt havde gjort for at provokere Japan til at angribe,
han ville aldrig have bedt om en krigserklæring.
Fish sagde, at Roosevelt var den vigtigste ildsjæl, der tændte krigens lunte,
både i Europa og Stillehavet.
CHURCHILLS hungersnød
I 1943, da Japan besatte Burmas vigtige riseksport,
briterne købte enorme mængder ris op og hamstrede det.
Churchill beordrede derefter afledning af mad væk fra Indien
for i stedet at brødføde sine egne tropper.
Nu en sjælden vare, steg prisen på ris fire gange.
hveden fra Australien,
som kunne have været leveret til sultende indianere før,
blev i stedet transporteret til britiske tropper.
Endnu værre, britiske kolonimyndigheder igen under Churchills ledelse,
faktisk afvist tilbud fra Canada og USA
at sende gratis mad til det sultende land.
Churchill sultede med vilje mere end 4 millioner uskyldige bengalere ihjel
at pumpe ressourcer ind i krigen mod aksemagterne.
Churchill hadede indianere næsten lige så meget som han hadede tyskere.
fordi Indien ønskede sin uafhængighed fra Storbritannien.
Gandhi var også meget positiv over for Hitler.
Senere på et krigsministermøde gav Churchill indianerne selv skylden
for hungersnøden og sagde, at "de yngler som kaniner."
Disse ofre var ikke jøder, og det er derfor, man aldrig hører om dem.
Churchill forsøgte ikke engang at skjule det faktum, at han hadede indianere og tyskere:
"Jeg hader indianere... De er dyriske mennesker."
Han sagde også, at Gandhi:
"Bør ligge bundet på hænder og fødder ved portene til Delhi,
og derefter trampet på af en enorm elefant
med den nye vicekonge siddende på ryggen."
Churchills farverige kommentar kan have været et produkt
af hans terminale alkoholmisbrug
eller bare hans overordnede asociale impulsivitet.
Hvad gør det hele til en større tragedie
er, at ofrene aldrig har fået erstatning
og den ansvarlige for hungersnøden
er aldrig selv blevet holdt ansvarlig;
I stedet er han blevet fejret som en helt.
D-DAG
Europas bløde underliv blev efterladt sårbart over for et angreb
og Rumæniens oliefelter gav næring til det tyske militær.
Hitler var bekymret for, at de allierede ville invadere Jugoslavien, Grækenland
og Balkan-nationerne for at skære ned på Tysklands olieforsyning
og lancere et sidste skub mod Tyskland fra syd og sydøst.
Et sådant angreb ville være katastrofalt og skadeligt for Tyskland,
men i stedet for blot at benytte lejligheden til at sætte en stopper for krigen,
Churchill, Dwight Eisenhower, Montgomery og George Marshall
i stedet insisterede på at gøre forberedelser til en invasion
af stærkt befæstede Nordfrankrig for at forlænge krigen,
dræbe flere europæere og købe sovjetterne tiltrængt tid til at marchere vestpå,
og til sidst aktivere Stalin
at tage hele Østeuropa, som de havde aftalt.
Grunden til dette var, at Roosevelt og Henry Morgenthau
forestillede sig en efterkrigsverden, hvor Sovjet og USA
ville gå sammen om at lægge fundamentet
for en kommunistisk international verdensregering, et FN.
Den 6. time af den 6. dag i den 6. måned 1944,
Britiske, amerikanske og canadiske styrker krydsede Den Engelske Kanal
og lancerede D-Day-invasionen,
landgang i det tyskbesatte Frankrig ved Normandiets kyst.
Roosevelt og Churchill havde i årevis leveret Sovjetunionen
med militær og økonomisk bistand.
Nu sendte de endelig deres tropper for at kæmpe og dø for kommunismen.
Næsten 10.000 mænd blev dræbt, da de stormede Hitlers befæstede strande i Normandiet.
I sidste ende blev (Operation) Overlord etableret
et første strandhoved på 100.000 soldater.
Fra denne base i det nordlige Frankrig,
de allierede blev forstærket til fremstødet mod Tyskland.
Samtidig rykkede Den Røde Terror frem fra øst,
udstyret til tænderne med avanceret amerikansk hjælp fra Roosevelt.
Med Italien også under allieret besættelse,
Tyskland havde nu tre fronter at forsvare: vest, syd og øst.
For med vilje at give kommunisterne
endnu mere tid til at erobre og voldtage Østeuropa,
Generalerne Eisenhower og Marshall forsinkede fremrykningen
af general Pattons tredje armé,
går så langt som til at skære ned på forsendelser af benzin til Pattons hær.
Patton sagde i august 1944:
"På nuværende tidspunkt er vores største vanskelighed ikke tyskerne,
men benzin.
Hvis de ville give mig nok gas, kunne jeg tage hele vejen til Berlin!"
SLAGET PÅ BULEN
Mellem december 1944 og januar 1945,
de tyske styrker gjorde en sidste desperat indsats for at drive de allierede styrker tilbage,
hvilket overraskede de allierede fuldstændig
og næsten vendte krigen på hovedet.
Kæmpede i skoven omkring bjergregionen i Belgien,
den mægtige tyske offensiv ville blive kendt som Battle of the Bulge.
Amerikanske styrker blev mødt med tyske panserdivisioner i Ardennerskoven,
kæmpede mod det kolde vejr, mens de kæmpede mod hinanden.
Det var et afgørende øjeblik i Anden Verdenskrig,
hvilket ville give Hitler en sidste chance for at køre tilbage
de nærgående allierede hære til kystlinjen.
Hans ønske var at tvinge dem tilbage igen til en forhandlet fred.
En kvart million tyske soldater
rullede mod vestfronten og flyttede deres enheder
i hemmelighed mod punkter øst for Ardenness sidst i oktober.
De allierede undervurderede tyskerne
og mente, at de ikke havde den militære styrke til et sådant angreb.
(?) I december, hvor tyskerne rykker frem og omringer Bastogne,
(?) kørte derefter Meuse-floden,
Amerikanske tropper opdagede tyske tropper foran og bag dem.
Tusindvis af allierede soldater ødelagde deres våben
og gav op i en af ​​de største overgivelser i militærhistorien.
Ammunitionen var kort, da bataljonerne var nede på 10 patroner pr. pistol
og vejrforholdene var stadig kolde og snedækkede.
De frysende kolde forhold
gjorde det ikke let for nogen side i kampene.
Forfrysninger var udbredt, og den bitre kulde forårsagede yderligere ofre.
Tyskerne strømmede ind (?) for at omringe de allierede i Bastogne fra alle sider.
Hvis de ville, kunne tyskerne nu nemt have taget Bastogne,
men i stedet stillede de amerikanerne et ultimatum om en hæderlig overgivelse.
De allierede ville ikke have noget af det.
Allierede fly ankom i stedet og begyndte at beskyde og bombe tyskerne,
og droppe forsyninger til de allierede,
nok til at få amerikanerne til at vende udviklingen.
Den 3. januar indledte de allierede et modangreb
og den 16. januar patruljer fra 1. og 3. armé
mødte nord for Bastogne og skubbede tyskerne tilbage igen.
I begyndelsen af ​​februar var tyskerne blevet skubbet tilbage, hvor de startede igen.
Samtidig har sovjetterne taget de vitale oliefelter i øst,
hvilket medførte mangel på brændstof til de tyske kampvogne i Vesten.
Denne mangel på brændstof forhindrede dem i at nå Meuse-floden
og efterlod Luftwaffe permanent strandet.
Tyske tab udtømte de sidste reserver og beløb sig til 84.834.
De resterende tyske styrker ville nu blive drevet tilbage til deres tilbagetog i Berlin.
Battle of the Bulge var også det blodigste slag
Amerikanske styrker kæmpede i krigen, som resulterede i 19.000 døde,
47.000 sårede og 23.000 taget til fange.
DØDEN FRA OVEN
Winston Churchill udnævnte den jødiske professor Lindemann
som hans personlige rådgiver.
Det besluttede Lindemann sammen med Churchill
Tyskland ville blive udsat for tæppemætning, ubegrænset bombning,
eller hvad ofrene selv kaldte terrorbombningen.
Lindemann foreslog bombning af tyske byer
og at arbejderklassens civile områder var legitime mål.
Disse bombninger begyndte den 10. august 1940,
med bombningen i den lille by Freiburg.
Dette var før tyskerne begyndte at bombe britiske byer.
Målet med bombningerne var at bryde tyskernes ånd.
Mellem 1940 og 1945 61 tyske byer
med den samlede befolkning på 25 millioner sjæle
blev ødelagt i de allieredes bombekampagner.
De allierede var specifikt rettet mod uskyldige civile.
Mange store byer som Köln og Essen
oplevede mere end 250 raids hver.
Churchills bevidste strategi
dræbte så mange civile tyske som muligt.
"Måske næste gang rundt om vejen for at gøre det
vil være at dræbe kvinder, børn og civilbefolkningen",
Churchill forklarede.
I 1943, da USA endelig havde genoprustet briterne,
civilisationen tyskerne havde kæmpet indædt for
var nu omgivet fra hver eneste vinkel.
Hvert fly på vej mod Tyskland
var fyldt med tonsvis af høje sprængstoffer og brandbomber.
Over byerne, amerikanerne strategisk
bombede industrianlæg i løbet af dagen,
mens briterne bevidst angreb uskyldige civile om natten,
sigter mod huse i arbejdersamfundene.
Planen var at påføre så meget skade, at ødelægge så mange hjem,
og at dræbe så mange kvinder, børn og ældre som muligt.
Churchill ønskede, at mere end to byer om måneden blev revet ned
indtil ingen ville være tilbage.
Bomber Harris, kæmpede for bombningen af ​​byer.
Den by, han var mest fokuseret på, var Berlin. Arthut Harris
I dokumenter fra Operation Thunderclap oplyste han det
han ønskede total ødelæggelse af Berlins centrum.
Flere bomber med bredvægt (?) ventetid ville blive kastet over byen Berlin
end i hele Storbritannien under hele krigen.
"Tyske byer... vil blive udsat for en prøvelse
lignende aldrig er oplevet
af et land i kontinuitet, strenghed og omfang...
For at nå dette mål er der ingen længder af vold, som vi ikke vil gå til",
garanteret Winston Churchill.
Da sværme af britiske bombefly begyndte en systematisk ødelæggelse af Tyskland,
tonsvis af højeksplosive stoffer blev sluppet løs på nationen,
som skoler, hospitaler, hjem, smuk gammel kunst
og arkitekturen blev alle udslettet.
De allierede troede, at dette ville sænke tysk moral,
på både hjemme- og kampfronten, til det punkt
absolut sammenbrud var uundgåeligt for Det Tredje Rige.
I de forfærdelige krigsforbrydelser anstiftet af Churchill og Arthur Bomber Harris,
hundredtusindvis af civile tyske ville nu blive brændt levende
i deraf følgende brandstorme i tyske byer.
Mange af disse razziaer bestod af indledende angreb med højeksplosive bomber
at bryde bygninger op, efterfulgt af angreb med tusindvis
af brandbomber for at tænde alle stofferne,
indretning og polstring udsat af sprængstofferne.
På denne måde blev der skabt brandstorme under de rette forhold,
som brændte titusinder af mennesker i live,
især kvinder og børn derhjemme,
mens mændene var forrest.
De første eksplosive bomber sprængte en række bygninger,
som forberedelse til brændende anordninger
slå ud advarselssystemerne for luftangreb
og forårsager massiv ødelæggelse og død.
Firewalls og vandledninger blev også fuldstændig ødelagt.
Da de brølende bombefly frigav hendes dødelige last,
et crescendo af ild sænkede sig over byerne.
Dresden var ved at blive til et hav af ild.
Lufttemperaturen steg til 600° Celsius.
Vinde op til 45 meter i sekundet sugede al ilt ind i midten af ​​stormen.
Hundredtusindvis af mennesker blev brændt levende.
En RAF-besætningsmand sagde:
”Der var folk dernede, der blev stegt ihjel i smeltet asfalt på vejene.
De var ved at blive brændt op
og vi blandede brandbomber ind i dette Holocaust.
Jeg havde frygtelig ondt af folkene i den brand, jeg var med til at tænde op.
Det var ondt.
Tusindvis af brandbomber falder overalt.
Eksplosioner, varme, brand, folk, der skriger, folk, der brænder, mennesker i live,
men det var ikke efter en halv time...
det begyndte at udvikle noget, som var virkelig slemt.
De kom hen og smed alle disse brandstifter
og så er der selvfølgelig en bølge efter bølge...
så påvirkningen var kraftigere,
35 minutter, 40 minutter efter den første...
bomber blev kastet, bomber blev kastet uden for bygningen han var i,
dræbte min kammerat, Harry og...
og omkring tre fjerdedele af folket derinde blev dræbt,
og så går du ud, og du kommer derud nu og stiger (?) til ovnen.
Det er en ovn, fordi vi var i centrum af Dresden...
Det var...
Det var den anden bølge, der virkelig bragte tornadoen i stand...
for så begyndte de at droppe de 4000 pund storfilm,
4000 pund napalm,
(?)hvilket hvis han tabte noget,
(?) vi har været omkring 300 yards...
Der var... De lavede det forbrændt
at fodre bålet, så du får vinden ind.
Det er virkelig tornadokraft, og du kan bare ikke...
Det dehumaniserer alt, alt hvad du har oplevet før...
De prøvede ????
og den første masse af dem satte sig fast midt i det...
de kunne ikke komme væk...
og til sidst...
(?) de stiger af
De var stadig i live...
og så... og så...
(?) så eksploderede de.
Bølge på bølge af fosfor og brandbomber
skyllet ind over den forsvarsløse civile tyske befolkning.
Tusindvis af tyske ældre, kvinder og børn blev kvalt
eller blev brændt levende i kældre og tunneler, hvor de gemte sig
da ilten blev suget ud af deres gemmesteder
og trak mod ilden for at fodre flammerne.
Flere tusinde styrtede i luften
og suget af vinden, lige ind i ilden.
Nogle omkom i blæserne af hvid varme.
Opvarm intens nok til at smelte menneskekødet.
Uanset hvor der var et springvand eller en kanal,
byens indbyggere sprang i kun for at blive kogt levende.
Angrebene efterlod byerne i et rasende hav af ild.
Hundredvis af mindre brande smeltede sammen til en enkelt kæmpe ildebrand.
Enorme luftmasser blev derefter suget ind for at fodre infernoet,
forårsager en kunstig tornado.
Ildstormen i Dresden var så massiv, at piloter rapporterede, at deres cockpits
faktisk blev oplyst af den store ild.
Brandens luftsugning var så kraftig, at
den rev træer op med rode og løftede tage fra huse milevidt væk.
Total panik ramte folket.
Så blev det så stort, at der ikke var noget tilbage.
Det brændte rundt omkring...
det brændte bare, alt, alt brændte.
Og byen brændte! Der var en glødende ild,
mørke og samtidig den glødende ild.
Det var ubeskriveligt – så grusomt!
En kvinde og hendes datter brændte. Min søster boede i nabohuset.
Der boede i alt omkring tyve børn der.
De blev brændt levende.
De gik ned i mine knæ, rystede og græd.
Flere kvinder lå der med deres maver åbne.
Og man kunne se babyerne, for de hang halvt udenfor.
Mange af babyerne blev lemlæstet.
Sådanne ting så jeg overalt.
Og meget langsomt blev man følelsesløs.
Den ene opførte sig som en zombie.
Nogle fandt forsvundne kære...
det gjorde de fleste dog ikke.
Da angrebet var overstået, gik jeg ud på gaden, mod brandstormen.
Jeg så døde mennesker, nøgne, og jeg tænkte: Hvorfor er de nøgne?
De var nøgne, fordi deres tøj havde været i brand
og de havde revet dem af deres kroppe.
Jeg har aldrig set så mange døde som efter dette angreb.
"Det var forfærdeligt, det var forfærdeligt!
Min datter kom til Sachsen Platz, vi gik op ad trappen
og der lå ikke andet end lig, og min datter spurgte mig:
Mor, hvad er det der ligger der?
Og jeg sagde til hende: Se ikke, de er alle sammen døde kroppe."
"Det var fuldstændig meningsløst, det er svært at beskrive.
I hvert fald, i mørket er der en mand på vej mod mig
fra Klein-Schachwitzer-banken, og han stopper.
Han holder en lille kuffert i hånden, og han ler højt,
som om han var sur. Det var skræmmende.
Jeg troede, at djævelen gik på jorden, og pludselig sagde han:
Vi polere og tjekkiske, vi vidste, vi vidste
og i morgen kommer der endnu et angreb.
Jeg var i en tilstand af chok, først byen og så denne mand.
Jeg stod der, frosset af rædsel."
Efter først at have sprængt målrettede byer til splinter,
de britiske og amerikanske bombefly vendte snart tilbage for at beskyde
skrækslagne grupper af flygtninge og redningsfolk, da de forsøgte at flygte.
De allierede lokkede de civile fra deres beskyttelsesrum ud i det fri igen.
Da de troede, at det hele var forbi,
dobbelt så mange bombefly vendte tilbage med massive ladninger af brandbomber
og antændte alt, hvad der var tilbage, og spredte rasende ildstorme
til de steder, hvor flygtninge tyskere er flygtet.
Amerikanske Mustangs dukkede op lavt over byerne og skød alt, der bevægede sig,
herunder kolonner af redningskøretøjer og dyr.
De lavtflyvende Mustangs maskingeværede hjælpeløse patienter
samt tusindvis af gamle mænd, kvinder og børn,
alle, der var undsluppet byen.
Da det sidste fly havde forladt himlen, lå byerne i ruiner.
Gaderne var fyldt med rotter, der myldrede over bunker af lig.
Folk er blevet flydende til en ??? masse
der smeltede ind i vejens asfalt, og nogle blev efterladt i aske.
Millioner af flygtninge flygtede fra byerne,
med sig historier om den mest forfærdelige rædsel, de nogensinde havde været vidne til.
Efter angrebet fortsatte jeg med at løbe. Pludselig var jeg alene, alle spredte sig
og jeg gik til engene ved bredden af ​​floden Elben.
Jeg vendte mig om, og for første gang så jeg mig omkring og græd for Dresden.
Jeg græd og græd for min hjemby.
RAFs ubønhørlige kampagne mod Tyskland
i de sidste måneder af krigen var en massiv krigsforbrydelse
som absolut ikke tjente noget militært formål.
Det værste af alle angrebene var det, der blev udløst på Dresden.
Det havde ingen som helst strategisk eller taktisk gevinst i krigen for de allierede.
Dresden havde ingen militærbaser, ingen kommunikationscentre
eller tung industri og intet luftforsvar.
Det var kendt som et udstillingssted for kultur
og en af ​​de smukkeste byer i Tyskland.
Dette allierede luftangreb efterlod 24.866 hjem ødelagt.
11 kvadrat miles af førsteklasses fast ejendom
og uerstattelige kulturskatte totalt ødelagt.
35.000 genkendelige lig til rådighed for at blive identificeret
og hundredtusindvis af uigenkendelige.
Mere end tre femtedele af Dresden blev fuldstændig ødelagt af bombeangreb
der varede mere end 14 timer.
På grund af så mange flygtninge, der flygtede mod øst, boede i Dresden,
det er svært at sige præcist, hvor mange der blev dræbt.
De fleste ærlige revisionister estimerede dødstallet til et niveau
fra i alt 350.000 til 600.000 døde.
Det blev kaldt terrorbombning blandt tyskerne.
Jeg tror endda nogle af de britiske RAF-piloter
og amerikanerne kendte det også som terrorbombning.
De lavede ikke sjov, de vidste, hvad de lavede.
De slagtede kvinder og børn
nede i de tyske byer.
Dette blev helliget, som blev sanktioneret af de britiske og amerikanske regeringer.
Dette bevidste forsøg på at dræbe så mange mennesker som muligt,
et bevidst forsøg på at brænde enhver tysk by fra jordens overflade
over en vis størrelse, lad os sige 25.000 mennesker.
Vi har alle hørt om Dresden. Hvis vi ikke har, burde vi have hørt om Dresden.
Men hvad de fleste mennesker ikke ved er, at
næsten alle tyske byer led en lignende skæbne, dvs
frygtelig ødelæggende bombning og derefter en ildstorm
det er skabt ved at kaste fosforbomber for at antænde murbrokkerne
det har sprængt denne by i stykker.
Intet forberedte mig til at se kvinder og børn
stiger af og flyver gennem luften.
Intet forberedte mig på det.
Efter Dresden var jeg... en skør, det tog mig 40 år at komme over det.
Jeg tror ikke engang, jeg har grinet i 40 år.
Jeg kunne ikke engang grine eller noget.
(?) sagde jeg, og jeg siger stadig, og ???
Jeg vil aldrig tilgive de mennesker, der alle foretog de razziaer
og det gælder for dem alle, Churchill, Attlee, dem alle,
(?) hvad end de kan sige.
(?) De fortsatte stadig med at bombe andre byer som denne
og så prøvede de selvfølgelig at lægge skylden på en anden.
(? ) Nej, vi skulle være de gode fyre
og vi endte i værre scenarie. (?)
Det, der irriterer mig, er, at alt dette blev gjort i vores navn.
Terrorbombningerne af Tyskland under Anden Verdenskrig
efterlod omkring 3 millioner tyskere døde, 500 tusinder af dem børn,
op til 10 millioner sårede og 25 millioner hjemløse.