OPERAATIO BARBAROSSA
Stalin rikkoi Neuvostoliiton ja Puolan hyökkäämättömyyssopimusta
hyökkäämällä Puolaan vuonna 1939.
Stalin rikkoi Neuvostoliiton ja Suomen välistä hyökkäämättömyyssopimusta
hyökkäämällä Suomeen vuonna 1939 ilman sodanjulistusta,
käynnistäen talvisodan.
Sankarilliset suomalaiset taistelivat puna-armeijaa vastaan.
Stalin pommitti Ruotsia vuonna 1940.
Stalin rikkoi Neuvostoliiton ja Saksan hyökkäämättömyyssopimuksen määräystä, Ribbentrop-Molotov,
hyökkäämällä Liettuaan, Viroon ja Latviaan vuonna 1940.
Bolshevikit tulivat terrorisoimaan, kiduttamaan ja tappamaan ihmisiä
tavallisessa kommunistisessa käytännössä.
Neuvostoliiton karjavaunukarkoitukset
koskivat yli puolta miljoonaa virolaista, latvialaista ja liettualaista
kristittyä eurooppalaista, jotka lähetettiin Gulagiin.
12 % koko Baltian väestöstä karkotettiin joko Siperiaan
tai teloitettiin juutalaisen Neuvostoliiton salaisen poliisin toimesta.
Stalin nappasi palan Itä-Romaniasta vuonna 1940
ja pakotti Romanian luovuttamaan Bessarabian, Moldavian.
Järkyttävässä kaksoisstandardissa
Liittoutuneet vaikenivat tästä julmasta Neuvostoliiton hyökkäyksestä.
Sen sijaan Churchill-Stalin-sopimus allekirjoitettiin 15. lokakuuta 1939.
Sotaministeri Churchill allekirjoitti toimeenpanoasiakirjat
tämän sopimuksen 8. helmikuuta 1940 Lontoossa.
Liittoutuneet eivät välittäneet Puolasta.
He käyttivät sitä vain sodan aloittamiseen Saksaa vastaan.
Ja nyt: ei boikotteja eikä sodanjulistuksia Neuvostoliitolle.
Ei kommunismin vastaista propagandaa mediassa
eikä "Stalin on sodanlietsoja".
Ei mitään.
Vuodesta 1933 lähtien, jolloin hän ystävystyi Neuvostoliiton kanssa,
Roosevelt oli jatkuvasti ylläpitänyt läheisiä suhteita ihmisiin
jotka ovat joko kommunisteja tai kommunistien kannattajia.
Hitler tiesi hyvin, että Stalin oli aikeissa hyökkäämään Eurooppaan.
Hänen epäilyksensä Stalinista
Neuvostoliiton kaatumisen jälkeen on todistettu todenmukaisiksi.
Henkilöstöpäällikkö Kirill Meretskovin allekirjoittama asiakirja nro 103202/06 vuonna 1940,
paljastaa, kuinka Stalin valmistautui hyökkäämään Länsi-Eurooppaan heinäkuussa 1941,
massiivisessa hyökkäyksessä nimeltä Operatsia Groza (Operaatio Ukkosmyrsky).
Se on päivätty 18. syyskuuta 1940,
kolme kuukautta ennen kuin saksalainen "operaatio Barbarossa" allekirjoitettiin.
Georgy Zhukovista tullessa yleisesikunnan päälliköksi helmikuussa 1941,
suunnitelman nimi oli MP 41 (Mobilisatsyonni Plan 41).
Se löytyy niin kutsutusta "Osobaya Papkasta",
tiedostosta, joka sisältää noin 100 000 huippusalaista asiakirjaa.
Kirjassa "Ledokol" tai "Jäänmurtaja", venäläinen juutalainen historioitsija Viktor Suvorov
antaa meille vakuuttavan todisteen siitä, että Hitler pakotettiin ennaltaehkäisevään iskuun
Neuvostoliiton massiivista sotilaskoneistoa vastaan
joka oli valmiina hyökkäämään ja tuhoamaan koko Länsi-Euroopan.
Suvorov lainaa huippusalaisia ​​Neuvostoliiton asiakirjoja, mikä todistaa sen,
että Neuvostoarmeija rakennettiin kokonaan hyökkäysvoimaksi.
Stalin käytti klassista hajota ja hallitse -strategiaa.
Hän toivoi ensin Britannian, Ranskan ja Saksan
paljastuvan, tuhoutuvan ja uupuvan
jotta puna-armeija voisi hyökätä heidän alueelleen lännessä.
Kaikki bolshevikkien valmistelut olivat hyökkäystä, ei puolustusta varten.
Neuvostoliitto oli jo siirtänyt divisiooniaan
lähemmäksi Saksan rajaa.
Se tuotti viidestä kymmeneen kertaa enemmän tankkeja, konekiväärejä,
tykkejä ja lentokoneita, kuin joita Saksa pystyisi valmistamaan.
Jokaista kulunutta kuukautta kohti Saksan todennäköisyys huononi.
Ottaen huomioon kommunistien avoimesti ilmaiseman kunnianhimon maailmanvalloitukseen,
ei olisi voinut olla epäilystäkään
että Stalin oli valmis hyökkäämään Saksaa vastaan.
Vuonna 1941 amiraali NG Kuznetsov oli Neuvostoliiton laivaston ministeri,
sekä Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen.
Sodan jälkeisissä muistelmissaan hän muisteli:
"Minulle yksi asia on päivänselvää,
Stalin ei ainoastaan ​​jättänyt poissulkematta mahdollisuutta käydä sotaa Hitlerin Saksan kanssa,
päinvastoin, hän piti sellaista sotaa.. väistämättömänä...
Stalin valmistautui sotaan... Laajat ja monipuoliset valmistelut,
alkaen päivämääristä... jotka hän itse oli valinnut.
Hitler järkytti hänen laskelmiaan."
Saksa ja italialaiset olivat saaneet tietää Neuvostoliiton suunnitellusta hyökkäyksestä Eurooppaa vastaan
ja valmistelivat vastasuunnitelman: Operaatio Barbarossa.
22. kesäkuuta 1941 Hitler hyökkäsi Neuvostoliittoon ennaltaehkäisevällä hyökkäyksellä.
Tämä saksalainen ennalta ehkäisevä hyökkäys
pelasti Euroopan puna-armeijalta, ainakin hetkeksi.
Stalin oli iskemässä Länsi-Eurooppaan 3 miljoonalla sotilaalla
ja jäi kiinni housut alhaalla,
kun saksalaissotilaat kantoivat vyönsolkia, joihin oli kaiverrettu sanat
Gott mit uns, Jumala kanssamme, ja astui heidän nyt antikristilliseen Punaiseen maahan.
Itämerestä Mustallemerelle,
Saksalaiset sotilaat olivat asettumassa asemiin käynnistääkseen hyökkäyksen.
Historian julmimmat taistelut
tapahtuivat itärintamalla, joka ulottui takaisin Saksaan
Neuvostoliiton, Unkarin, Romanian, Bulgarian kautta,
Balkanilla, Ukrainassa, Valko-Venäjällä, Puolassa ja Baltian maissa.
Näissä maisemissa Euroopan rohkeimmat sotilaat uhrasivat henkensä
vapauttaakseen Euroopan bolshevikkien terrorista.
Ukrainalaiset, venäläiset, virolaiset, latvialaiset ja muut itäeurooppalaiset
toivottivat saksalaiset tervetulleeksi heidän vapautuessa orjuudesta
ja kidutuksesta, josta he kärsivät aiemmin Neuvostoliiton käsissä.
Paikalliset naiset siunasivat saksalaisia ​​heidän ohittaessaan.
Naiset antoivat sotilaille ruokaa
ja sotilaat jopa auttoivat heitä kunnostamaan koteja ja kirkkoja.
...saksalaiset kyläläiset, mitä meistä oli jäljellä
paimennettiin karjajuniin ja kuljetettiin Siperiaan.
Ja monet kylät todella katosivat sillä tavalla.
Ja se oli kirjaimellisesti tunteja, ellei minuutteja,
kunnes meidän vuoromme tulisi Halbstadtissa.
Ja ymmärrän, että itse asiassa puolet Halbstadtista karkotettiin.
Ja me istuimme jo rautatieasemalla.
Tämä oli syyskuuta 1941, kun Saksan armeija valtasi Ukrainan
ja pysäytti karkoitukset, pysäytti junat, he pysäyttivät junat.
Ja meille se oli kuin Herra olisi lähettänyt meille enkeleitä.
Täällä oli ihmisiä, jotka puhuivat saksaa,
jotka pysäyttivät kauhun, joka oli ollut keskuudessamme 25 vuotta,
jotka tulivat ja avasivat kirkot meille ja sanoivat
"Te voitte järjestää kaikkia haluamianne palveluksia".
Se oli kuin taivas.
Äitini, kuolemaansa asti, ei koskaan...
ei koskaan lakannut puhumasta kahdesta upeasta vuodesta, jotka hänellä oli,
kun Saksan armeija, kun Saksan armeija tuli ja valtasi kylät.
He muuttivat luoksemme.
He ottivat talot haltuunsa, annoimme ne mielellään. He olisivat voineet...
Isoäitini aloitti ruoanlaiton ikään kuin ruoanlaitto olisi poissa muodista
ja se oli upeaa, kun saksalaiset tulivat.
Ja he perustivat sinne ilmeisesti tietyn päämajan.
Heillä oli joitain radiolähetyksiä, tiettyjä asemia ja niin edelleen,
mutta suurin osa heistä muutti tietysti,
juoksivat ylitsemme ja siirtyivät itään taistelussaan Moskovaa kohti.
Ja sitten he työntyivät kohti Moskovaa.
Mutta jotkut jäivät taakse ja olimme täysin vakuuttuneita
että saksalaiset olivat tulleet pelastamaan meidät kommunismilta.
Eikä meillä koskaan ollut mitään syytä muuttaa mieltämme.
Miksi meidän pitäisi? Saksalaiset olivat sankareita meidän silmissämme.
Kun saksalaiset etenivät itään, miljoonat venäläiset kieltäytyivät taistelemasta Stalinin puolesta
ja sen sijaan antautuivat saksalaisille.
Jokainen vapautta rakastava venäläinen vihasi Stalinin tyranniaa,
niin paljon itse asiassa, että kokonaiset muodostelmat
antautuivat ja tarjoutuivat taistelemaan sen sijaan saksalaisten puolesta,
ottaakseen takaisin isänmaansa juutalaisen bolshevismin terrorilta.
Hitler piti kommunismia myrkkynä Euroopalle
ja päätti, että hänen elämänsä tarkoitus oli kitkeä ja tuhota se.
Saksalaisilla ei ollut mitään venäläisiä vastaan kansana,
vaan sen sijaan kommunismia vastaan.
Monet venäläiset ilmoittautuivat vapaaehtoisesti taistelemaan Hitlerin puolesta.
Lähes puoli miljoonaa venäläistä vapaaehtoista palveli etulinjassa
ja toiset 100 000 tai enemmän palvelivat muissa ei-taistelutehtävissä.
Venäjän vapautusarmeijan kommunismin vastaiset sotilaat
käyttivät saksalaisia ​​univormuja, joissa oli venäläinen merkki.
Vuonna 1944 se nimettiin virallisesti uudelleen:
Venäjän kansojen vapauttamiskomitean asevoimat.
Heitä johti kenraali Andrei Vlasov, mutta Saksan korkean komennon alaisina.
He taistelivat rohkeasti, ensisijaisesti avainrooleissa kommunistisia partisaaneja vastaan.
Kenraali Vlasov ja Heinrich Himmler tapasivat ja selostivat yksityiskohtia
venäläisistä koostuvan massiivisen uuden armeijan muodostamisesta.
He käsittelivät vuonna 1942 kirjoitetun "Smolenskin manifestin",
joka hahmotteli tavoitteita Venäjän vapauttamiseksi kommunistisesta miehityksestä.
Siinä määrättiin, että uudella Venäjällä
"...Jokainen kansa saa kansallisen vapauden,
mukaan lukien itsemääräämisoikeuden.
Tämä oikeus kansalliseen itsenäisyyteen ja vapauden toteutuminen on mahdollista,
kuitenkin vasta Stalinin ja hänen koplansa tuhouduttua."
Himmler ja Vlasov sopivat, että alun perin piti olla
5 divisioonaa organisoituina venäläisistä sotavangeista ja työläisistä
miehitetyiltä itäisiltä alueilta,
joiden määrä oli tuolloin jo yli 5 miljoonaa.
Hitler muodosti myös Einsatzgruppen-yksiköt Neuvostoliiton kaupungeista kotoisin olevan
verenhimoisen juutalaisen bolshevikkijohdon tarvittavaa poistamista varten.
Rikolliset kommunistipartisaanit teloitettiin ja hirtettiin
rangaistuksena siitä, mitä he olivat tehneet kristityille venäläisille.
Nyt huhuttiin Stalinin henkisestä romahtamisesta.
Adolf Hitler selitti:
"Teistä kaikista luultavasti tuntui, että tämä oli katkera ja vaikea askel minulle.
Saksalaisilla ei ole koskaan ollut vihamielisiä tunteita Venäjän kansoja kohtaan.
Kahden viime vuosikymmenen aikana kuitenkin
Moskovan juutalaisbolshevikkihallitsijat ovat yrittäneet
sytyttää paitsi Saksan, myös koko Euroopan tuleen.
Saksa ei ole koskaan yrittänyt
levittää kansallissosialistista maailmankuvaansa Venäjälle.
Pikemminkin Moskovan juutalaisbolshevikit hallitsijat
ovat jatkuvasti yrittäneet alistaa meidät
ja muut Euroopan kansat valtaansa.
He ovat yrittäneet tätä paitsi älyllisesti,
mutta ennen kaikkea sotilaallisin keinoin.
Heidän ponnistelujensa tulokset kaikissa kansakunnissa,
olivat vain kaaosta, kurjuutta ja nälkää."
Ennen Moskovan taistelua
Hitler onnistui kukistamaan Neuvostoliiton armeijan ja ottamaan lukuisia vankeja.
Sitten tapahtui uskomaton jäätyminen.
40-50 astetta pakkasta.
Kylmä aiheutti ongelmia saksalaisille.
Saksalaisilla oli vain kesäasut
ja laitteet myös jäätyivät paikan päällä.
Mikään tankki ei voinut liikkua.
Sää voimistuu ja lämpötila laskee.
Aika kääntyisi ratkaisevasti saksalaisia ​​vastaan,
ja ennen Wehrmachtin viimeistä työntöä Moskovaan Saksa oli jumissa.
Samaan aikaan Roosevelt laajensi lend-lease-lakia
joka lähettäisi entistä enemmän taloudellista ja sotilaallista apua Neuvostoliitolle.
11,3 miljardia eli noin 150 miljardia dollaria tänäpäivänä
kommunistisen hallinnon pelastamiseksi.
Tuohon aikaan Siperian joukkojen massat
tuotiin takaisin Venäjän Kaukoidästä
ja heitettiin saksalaisia ​​vastaan.
Saksalaiset eivät onnistuneet valloittamaan Moskovaa
ja sen sijaan työnnettiin takaisin.
Stalin tunsi tarvetta saada estoyksiköitä joukkojensa taakse,
tehtävänä teloittaa kaikki rintamalta vetäytyvät.
Hän myös leimasi kaikki vangitut pettureiksi
ja myöhemmin teloitti nämä entiset vangit
lähettäessään heidän perheenjäsenensä leireille.
Sinun täytyy muistaa, että kun puna-armeija marssi,
Puna-armeijan takana oli toinen armeija, NKVD-armeija
jolla oli omat tankit, omat konekiväärit ja niin edelleen.
Ampuen eteenpäin, jotta kukaan ei voisi liikkua taaksepäin.
Stalinin poika Jakov Dzhugashvili vangittiin Wehrmachtin toimesta vuonna 1942.
Wehrmacht tarjoutui vaihtamaan saksalaisia ​​vankeja
Stalinin kanssa hänen poikansa palauttamiseksi.
Stalin hylkäsi tämän ja sanoi:
"Minulla ei ole Yakov-nimistä poikaa."
Vaikka olosuhteet ovat epäselvät, Yakov kuoli myöhemmin vankeudessa.
Jotkut sanovat, että hän törmäsi sotavankileiriä ympäröivään aitaan.
Jotkut sanovat, että häntä ammuttiin yrittäessään paeta.
Saksan lähestyessä Stalingradia, Stalin pakeni nyt pelkurimaisesti kaupungista.
Stalingradin taistelu saksalaisten ja neuvostoliittolaisten välillä
taisteltiin strategisesti tärkeän Neuvostoliiton kaupungin hallinnasta
jonka Stalin oli nimennyt itsensä mukaan,
tunnetaan nykyään nimellä Volgograd.
Taistelu oli yksi historian verisimmistä,
jossa sotilaita ja siviilejä kuoli lähes kaksi miljoonaa.
Stalinin kieltäytyminen vetämästä puna-armeijaa pois kaupungista
johti pitkään taisteluun ja valtavaan määrään kärsimystä
nälkäisille kansalaisille.
Heinäkuussa 1942 Stalin antoi käskyn estää siviilejä,
jopa naisia ja lapsia poistumasta kaupungista.
Kun Saksan hyökkäys valloitti suurimman osan kaupungista,
Yhdysvaltain Lend-Leasen varustama puna-armeija
tuhosi saksalaiset verisellä talosta taloon -taistelulla.
Saksalaisten kärsimät tappiot tekisivät voiton Venäjällä mahdottomaksi.
Saksan sotatalous asetettiin täydelliseen sotaan vasta vuonna 1943.
eli liian myöhään.
2. helmikuuta 1943
kenttämarsalkka Friedrich Paulus antautui lopulta Neuvostoliitolle.
300 000 saksalaista, kroatialaista, unkarilaista, romanialaista ja italialaista sotilasta,
mukaan lukien 35 000 venäläistä vapaaehtoista, jotka taistelivat Saksan puolesta
kommunisteja vastaan, oli nyt piiritetty.
Yli 11 000 kieltäytyi laskemasta aseitansa virallisen antautumisen yhteydessä,
mieluummin taistellen kuolemaan asti bolshevikkeja vastaan.
Maaliskuun alkuun mennessä kaikki vastustus oli pyyhitty pois.
Jäljelle jääneet pakotettiin marssimaan itään
tai työstettiin kuoliaaksi Neuvostoliiton kuolemanleirillä.
Historioitsijat ovat nyt vahvistaneet, että 11 ​​237 kirjeestä
jotka sotilaat lähettivät perheilleen,
melkein kaikki heistä ilmaisivat halukkuutta ja päättäväisyyttä
taistella kommunismia vastaan ​​ja kuolla kansallissosialismin,
ja Fuhrer Adolf Hitlerin puolesta.
Stalingradin taistelu olisi sodan käännekohta.
Kurskin taistelun jälkeen 5.7.-23.8.1943,
Saksalaisia oli alle puolet puna-armeijaan verrattuna
ja kärsi noin 203 000 tappiota,
kun taas kommunistit menettivät 803 000.
Saksalaiset eivät saavuttaneet tavoitettaan.
Saksa pakotettiin täysimittaiseen vetäytymiseen
kun Yhdysvallat avasi uuden rintaman Italiaan.
Saksa ei enää koskaan saisi aloitetta takaisin sodassa.
Saksalaiset pakotettiin tasaisesti kokonaan pois Neuvostoliiton alueelta,
jonka jälkeen neuvostoliittolaiset ajoivat heitä takaa Itä-Euroopassa
ja itse Saksaan vuonna 1945.
Saksalaiset taistelivat nyt jäätäviä sääolosuhteita vastaan
ja tarjosivat samalla kaivattua suojaa
murhaavilta kommunisteilta pakeneville pakolaisille.
Yhä useammat ihmiset pakenivat epätoivoisesti länteen
päästäkseen turvaan kommunisteilta.
Ja sitten tietysti vuonna 1943 tarina muuttui.
Ja saksalaiset työnnettiin takaisin.
Ja takaiskussa he siirsivät meidät mukanaan,
mitä meistä oli jäljellä ja menimme mielellään.
Ketään ei pakotettu aseella.
Jos olisimme jääneet takaisin, kommunistit olisivat teloittaneet meidät
tai lähettäneet meidät Siperiaan,
joten muutimme mielellään, peräännyimme saksalaisten kanssa...
Tiedätkö, täällä me kävelimme kohti valtakuntaa, kohti Saksaa,
joka oli aina ollut mielessämme fiktiivinen paikka.
Uskoimme ehdottomasti Adolf Hitleriin.
Uskoimme hänen taistelunsa luonteeseen,
taistelunsa ansioissa.
Meillä oli nämä upeat saksalaiset sotilaat, jotka suojelivat meitä koko matkan
ja kävelimme valtakuntaan.
Niinpä, lauluja oli paljon
matkan varrella syksyn alussa.
Siellä oli kaikki tämä Hitler-nuoret kauniilla näppärillä vaatteillaan
ja polkupyörillä ja he antoivat meille raikasta vettä,
ja tytöt laittoivat ruokaa ja tarjoilivat meille kahvia ja niin edelleen.
Armeija ruokki meitä aina.
Heillä oli keittiö, kenttäkeittiöt..
Sitten tuli talvi ja ruoka oli vähissä,
hevoset sairastuivat, tie kapeni.
Se oli erittäin kylmä.
Kun ajattelen sotaa ja matkaa,
en ajattele niinkään nälkää kuin kylmää. Se oli aina, aina kylmä.
Sen minä muistan.
Ja sitten tietysti, kun talvi tuli, se muuttui vaikeammaksi ja vaikeammaksi.
Jouduimme usein yöpymään vieraissa taloissa.
Armeija takavarikoisi taloja, laittaisi pakolaiset sinne.
Armeija suojeli meitä loppuun asti.
Armeija ei koskaan pettänyt meitä, ei koskaan pettänyt meitä, loppuun asti.
Muista myös, että Saksa ei tuolloin tarvinnut pakolaisia.
Tiedätkö, he näkivät nälkää, he kamppailivat, heillä ei ollut mitään.
He kohtelivat meitä kuten perhettään.
"Tämän rintaman tarkoitus ei ole enää yksittäisten kansakuntien suojelu,
vaan pikemminkin Euroopan turvallisuus ja siten kaikkien pelastus." - Adolf Hitler
PEARL HARBOR
Kun sotilaat maassa taistelivat sodan lopettamiseksi,
johtavat poliitikot tekivät kaikkensa
poliittisista syistä jatkaa konfliktia.
Lokakuussa 1940, kun Saksa oli täysin hallinnassa Euroopan sodasta,
ei ollut mahdollisuutta brittien voittoon,
ellei Yhdysvallat joutuisi mukaan konfliktiin.
Britannian sotakabinetin merkittävä jäsen, Lord Arthur Greenwood,
tarjosi juutalaisille "uutta maailmanjärjestystä" toivoen saavansa heidän tukensa
tuoda vastahakoinen Amerikka sotakonfliktiin samalla tavalla
kuin vuonna 1917 Balfourin julistuksen yhteydessä
joka lupasi Palestiinan juutalaisille vastineeksi USA:n sisääntulosta.
Greenwood antoi profeetallisen lausunnon:
"Kun olemme saavuttaneet voiton, ja me varmasti tulemme..."
Greenwood lupaa:
"Sodan jälkeisen sivistyneen yhteiskunnan jälleenrakentamisessa,
juutalaisilla pitäisi olla ja tulee olemaan todellinen mahdollisuus kaikkialla
antaa erottuva ja rakentava panoksensa."
Ja että:
"Tämän työn tekemiseen tarvitaan kymmenen miljoonaa amerikkalaista poikaa."
Yhdysvallat astuisi sotaan 14 kuukautta myöhemmin.
Chaim Weizmann sanoi Churchillille syyskuussa 1941:
"Onnistuimme vetämään Yhdysvallat ensimmäiseen maailmansotaan
ja jos he (USA) tekevät mitä vaadimme
mitä tulee Palestiinaan ja juutalaisten asevoimiin,
sitten voimme saada juutalaiset Yhdysvalloissa
vetäämään Yhdysvallat mukaan myös tähän."
Jo vuonna 1939 prikaatikenraali George Van Horne Mosely
julkisti suunnitelman New York Tribunessa:
"Nyt ehdotettu sota on tarkoitettu perustamaan
juutalainen hegemonia kaikkialle maailmaan."
Vaikka Brittiläisellä imperiumilla oli jo valtavat resurssit
ja miljoonat miehet käytössään, Churchill ja Roosevelt
nyt painostaisivat USA:ta sotaan.
Koskaan aikaisemmin historiassa amerikkalaiset eivät olleet yhtä sodanvastaisia
tai yhtä samanmielisiä näkemyksissään kuin vuonna 1939,
pysyäkseen poissa siitä, mitä he näkivät uudeksi Euroopan sisällissodaksi.
Gallupin kyselyssä 94 prosenttia amerikkalaisista oli
oli ehdottomasti sotaan osallistumista vastaan, kun se alkoi syyskuussa 1939.
Tavalliset ihmiset olivat kyllästyneitä näihin sotiin.
Tästä tosiasiasta huolimatta Roosevelt pakotti lakeja kongressin kautta
ristiriidassa USA:n oletetun puolueettomuuden kanssa.
Vuonna 1939 Roosevelt kumosi Yhdysvaltain puolueettomuuslain
puoltaen yksipuolista asetoimitusta Saksan vihollisille.
Vuosi sen jälkeen, kun Roosevelt hyväksyi "Lend-Lease"-lain,
joka lopetti virallisesti hänen teeskentelynsä puolueettomuudestaan sodassa,
hän salli myös Yhdysvaltain kansalaisten liittyä Britannian ilmavoimiin.
Kansainvälisen oikeuden vastaisesti
Roosevelt jäädytti kaiken Saksan omaisuuden Yhdysvalloissa
ja julisti öljyvientikiellon "hyökkääjävaltioita" vastaan.
Britannialle lähetettiin 1 miljardi dollaria lend-lease-apua.
Benjamin Gitlow, Yhdysvaltain kommunistisen puolueen perustajajäsen,
kirjoitti "tunnustuksessani" vuonna 1940:
"Kun olin Moskovassa, asenteesta Yhdysvaltoihin
sodan sattuessa keskusteltiin.
Yksityisesti se oli kaikkien Venäjän johtajien mielipide, joille puhuin,
että Yhdysvaltojen ja Japanin välisen kilpailun
täytyy todella aloittaa sota näiden kahden välillä."
Koska Roosevelt tiesi hyvin yleisen tunteen tästä asiasta,
hän valehteli toistuvasti amerikkalaisille rakkaudestaan ​​rauhaa kohtaan
ja hänen päättäväisyydestään pitää Yhdysvallat poissa sodasta,
samalla kun hän tekee kaiken voitavansa
viedäkseen sekä Euroopan että Amerikan sotaan.
Kuten Saksan tapauksessa,
Japani oli myös rikkonut Rothschildin kiinnostusten kahleet
ja koki taloudellisen ihmeen ja kansallisen uudestisyntymisen.
Sitä ei voitu sallia.
Japani piti tuhota, jotta siitä tulisi jälleen pankkiirien lypsylehmä.
23. kesäkuuta 1941
Yhdysvaltain sisäministeri Harold LeClair Ickes,
kirjoitti muistiossa Rooseveltille:
"Ei tule koskaan olemaan näin hyvää aikaa
lopettaa öljyn toimitukset Japaniin kuten nyt.
Öljyn vientikiellosta Japaniin voi kehittyä tilanne
koska se tekisi sen paitsi mahdolliseksi,
mutta helpoksi päästä mukaan tähän sotaan tehokkaalla tavalla.
Ja jos meidät näin epäsuorasti tuodaan mukaan,
vältämme kritiikkiä, jonka olimme kommunistisen Venäjän liittolaisena antaneet."
Roosevelt etsi tietysti edelleen epätoivoisesti tapaa päästä sotaan.
Sitten hän jäädytti kaikki japanilaiset varat Yhdysvalloissa
ja myöhemmin pakotti öljysaarron Japaniin kansainvälisen vihamielisyyden eleellä.
Suorana seurauksena Japani menetti nyt pääsyn 75 prosenttiin ulkomaankaupastaan
ja 88 % sen tuontiöljystään.
Tämä johti siihen, että Japanilla ei ole nyt riittävästi resursseja
jatkaakseen sotaa kommunistisen Kiinan kanssa.
Välttääkseen sodan japanilaiset aloittivat neuvottelut Yhdysvaltain viranomaisten kanssa
joka vaati, että Japani vetäytyisi ensin kommunistisesta Kiinasta
ennen kuin mitkään kauppasaarrot päättyisivät.
Roosevelt tietysti tiesi, että japanilaiset
eivät koskaan antaisi itseään nöyrtyä tällä tavalla.
Jos japanilaiset kieltäytyisivät siitä, kauppasaarto jatkuisi
ja he romahtaisivat taloudellisesta kuristuksesta.
Jos he noudattaisivat ja vetäisivät kaikki joukot mantereeltaan,
kommunismi pyyhkäisisi Itä-Aasiaan,
aivan kuten tapahtui sodan jälkeen,
seurauksena kommunistinen Kiina sekä Korean ja Vietnamin sodat.
Japanilaiset saivat kaksipuolisen kolikon:
kuolla nälkään tai kuolla kommunismiin.
He päättivät hylätä molemmat vaihtoehdot ja sen sijaan taistella.
Sotasihteeri Henry Stimson sanoi päiväkirjassaan:
"Meillä on arkaluontoinen kysymys tehtävästä diplomaattisesta miekkailusta
varmistaaksemme, että Japani joutuu väärään tilanteeseen
ja tekee ensimmäisen huonon liikkeen - avoimen liikkeen...
Kysymys oli, kuinka meidän pitäisi ohjata japanilaisia
ensimmäisen laukauksen ampumisasentoon..."
Suuri järjestö, joka levitti julkista tukea
Yhdysvaltain osallistumisesta Euroopan sotaan ennen Pearl Harbor -hyökkäystä
oli taitavasti nimetty "komitea puolustamaan Amerikkaa auttamalla liittolaisia".
Vuoden 1940 loppuun mennessä Länsi-Virginian senaattori Rush D. Holt,
antoi yksityiskohtaisen tarkastelun komiteasta:
"Valiokunnalla on vahvat yhteydet pankkeihin, vakuutusyhtiöihin,
rahoitussijoitusyrityksiin ja teollisuusyrityksiin.
Nämä puolestaan ​​vaikuttavat korkeakoulujen presidentteihin ja professoreihin,
sekä sanomalehdissä, radiossa ja muissa viestintävälineissä."
Jos komitea onnistuisi saamaan Yhdysvallat sotaan, Holt varoitti:
"Amerikkalaiset pojat vuodattavat verensä
voittoa tavoitteleville, poliitikoille ja "rahanmaallisille".
Jos sota tulee, valkoisen komitean sponsorien käsissä on verta -
tarpeettomassa sodassa kuolleiden amerikkalaisten verta."
Maaliskuussa 1941 luettelo useimmista komitean taloudellisista tukijoista
julkistettiin ja siinä paljastui voimat,
jotka innokkaasti toisivat Amerikan Euroopan sotaan.
Vahvat kansainväliset, pääasiassa juutalaiset, pankki-intressit
olivat hyvin edustettuina.
Hänen päiväkirjamerkinnässä 1. toukokuuta 1941
Charles A. Lindbergh, amerikkalainen sankarillinen lentäjä ja rauhanjohtaja,
paljasti liittouman, joka työnsi Yhdysvallat sotaan:
"Sodan paine on korkea ja lisääntyy.
Kansa vastustaa sitä, mutta hallinto näyttää olevan
"veren maku suussaan" ja on päättäväisesti matkalla sotaan.
Suurin osa juutalaisten eduista maassa on sodan takana
ja he hallitsevat suurta osaa lehdistöstämme ja radiostamme
ja suurta osaa elokuvistamme."
Tohtori Milton Eisenhower oli kenraali Eisenhowerin veli. Hän sanoi:
"Presidentti Roosevelt piti tarpeellisena saada maa toiseen maailmansotaan
pelastaakseen hänen sosiaalipolitiikkansa."
Vuoden 1941 alussa kongressiedustaja Martin Diesin komitea
sai haltuunsa strategisen kartan, joka antoi selkeän todisteen
japanilaisten aikeista hyökätä Pearl Harboriin.
Strateginen kartta laadittiin
Japanin keisarillisen sotilastiedusteluosaston toimesta.
Martin kirjoitti:
"Heti kun sain asiakirjan,
Soitin ulkoministeri Cordell Hullille ja kerroin hänelle, mitä minulla on.
Sihteeri Hull käski minua olemaan kertomatta kartasta kenellekään
ja sanoi, että hän soittaisi minulle heti, kun hän puhuu presidentti Rooseveltin kanssa.
Noin tunnin kuluttua hän soitti ja kertoi puhuneensa Rooseveltin kanssa
ja he sopivat, että olisi erittäin vakavaa
jos jotain tietoa tästä kartasta pääsisi uutispalveluihin...
Sanoin hänelle, että se oli vakava vastuu
salata tällaisia ​​tärkeitä tietoja yleisöltä.
Sihteeri vakuutti minulle, että
hän ja Roosevelt pitivät sitä välttämättömänä kansallisen puolustuksen kannalta."
Kenraali Elliott R. Thorpe palveli sotilasavustajana
Hollannin hallitsemalla Javan saarella.
Vuonna 1941, kun hollantilaiset rikkoivat Japanin diplomaattista säännöstöä,
siepattu viesti viittasi Japanin suunniteltuun hyökkäykseen Havaijiin,
Filippiineihin ja Thaimaahan.
Hän välitti tiedot välittömästi Washingtoniin
ja toimitti viipymättä kopiot dekoodatusta tekstistä
Presidentti Rooseveltille, ulkoministeri Cordell Hullille,
sotaministeri Henry Stimsonille,
Armeijan esikuntapäällikkö kenraali George Marshallille
ja merioperaatioiden päällikkö amiraali Harold Starkille.
Kopiot menivät myös Harry Hopkinsille, FDR:n kommunistiselle neuvonantajalle.
Koska Yhdysvallat ja Britannia
nyt oli murtaneet Japanin laivaston viestintäkoodit,
kaikki tärkeät japanilaiset koodit rikottiin.
Roosevelt tiesi tulevasta yllätyshyökkäyksestä,
mutta Pearl Harborin komentajille ei lähetetty varoitusta.
Merivoimien tiedustelu kuunteli ja käänsi
lukuisia japanilaisia ​​laivastolähetyksiä, joista jotkut ovat selvästi paljastavia
että Pearl Harbor oli kohteena.
Jos USA:n suhteissa tapahtuisi katkos,
Tokio antaisi erityisen radiovaroituksen.
Kolme kertaa säätiedotuksen aikana toistettava viesti oli
Higashi no kaze ame, itätuuli, sade.
"Itätuuli" merkitsi Yhdysvaltoja;
"Rain" merkitsi diplomaattista jakautumista (sotaa).
Tätä tulevaa viestiä pidettiin niin tärkeänä
että yhdysvaltalaiset radiomonitorit tarkkailivat sen varalta jatkuvasti,
ja merivoimien osasto kirjoitti sen erityisille muistutuskorteille.
Joulukuun 4. päivänä Higashi no kaze ame
lähetettiin ja poimittiin Washingtonin tiedustelupalvelun toimesta.
Esittäessään Japanin viimeisiä provokaatioita,
FDR ja hänen sotilasjohtajansa George Marshall,
asettivat syötin japanilaisille kaloille.
Sanomalehti paljasti, että Roosevelt suunnitteli sodan
ennen hyökkäystä Pearl Harboriin. "FDR:n sotasuunnitelmat!" - Chicago Daily Tribune
Japanilaiset saattavat hyökätä viikonloppuna! - Honolulun mainostaja
Japani saattaa iskeä viikonloppuna! - Hilo Tribune Herald
Japanilaiset, toivoen saavansa etulyöntiaseman,
päätti asettaa mahdollisimman suuren vaaran Yhdysvaltain laivastolle.
Aamulla 7. joulukuuta 1941
Japanilaiset koneet laukaistiin lentotukialuksista
ja hyökkäsivät amerikkalaisen laivaston kimppuun Pearl Harborissa Havaijilla,
upottaen tai vahingoittaen voimakkaasti 18 alusta,
mukaan lukien 8 taistelulaivaa, tuhoten 188 konetta.
Hyökkäys Pearl Harboriin sytytti äkillisen lehdistön kiihkon
ja isänmaallisen innostuksen aallon sotaan osallistumisesta.
Roosevelt ja hänen ympärillään olevat ihmiset saisivat vihdoin maailmansotansa.
Hyökkäys ei ollut yllätys.
Roosevelt antoi tarkoituksella 2 400 yhdysvaltalaisen merimiehen kuolla ilman varoitusta.
Henry Stimsonin päiväkirjasta,
voimme nähdä, että Stimsonin välitön tunne ei ollut surua
tai raivoa Pearl Harborissa menetetyistä ihmishengistä, vaan pikemminkin helpotuksesta:
"Kun ensimmäisen kerran tuli uutinen, että Japani oli hyökännyt meidän kimppuun,
Ensimmäinen tunteeni oli helpotus siitä, että kriisi oli tullut (...)"
Oliver Lyttelton, sodanaikainen brittiläinen tuotantopäällikkö
oli kiistatta oikeassa, kun hän julisti:
"On historiallinen irvikuva väittää,
että Yhdysvallat pakotettiin sotaan.
Amerikka provosoi japanilaisia ​​siinä määrin
että heidät pakotettiin hyökkäämään."
Hirohiton sodanjulistuksen teksti on ilmestynyt kerran New York Timesissa
ennen kuin sen sanoma katosi "virallisen historian" voittajien toimesta.
"...Julistamme täten sodan Amerikan yhdysvalloille ja Brittiläiselle imperiumille
Itä-Aasian vakauden varmistamiseksi ja maailmanrauhan edistämiseksi...
...Ystävyyden välittäminen kansojen välillä
ja yhteisestä hyvinvoinnista nauttiminen kaikkien kansojen kanssa
on aina ollut imperiumimme ulkopolitiikkaa ohjaava periaate.
Se on todella ollut väistämätöntä ja kaukana toiveistamme, miten imperiumimme
on asetettu vastakkain Amerikan ja Britannian kanssa (...)"
Hamilton Fish piti ensimmäisen puheen kongressissa 8. syyskuuta 1941,
pyytäen sodanjulistusta Japania vastaan.
Kirjassaan "FDR: The Other Side of the Coin"
Fish sanoo häpeävänsä tätä puhetta nykyään,
ja jos hän olisi tiennyt, mitä Roosevelt oli tehnyt provosoidakseen Japanin hyökkäämään,
hän ei olisi koskaan pyytänyt sodanjulistusta.
Fish sanoi, että Roosevelt oli tärkein sodan sytyttäjä.
sekä Euroopassa että Tyynellämerellä.
CHURCHILLIN NÄLÄNHÄTÄ
Vuonna 1943, kun Japani miehitti tärkeän riisinviejän Burman,
britit ostivat valtavia määriä riisiä ja hamstrasivat sitä.
Sitten Churchill määräsi ruoan ohjaamisen pois Intiasta
ruokkiakseen sen sijaan omia joukkojaan.
Nyt harvinainen hyödyke, riisin hinta nousi nelinkertaiseksi.
Vehnää Australiasta,
jota ennen olisi voitu toimittaa nälkäisille intialaisille,
sen sijaan kuljetettiin brittijoukoille.
Vielä pahempaa, brittiläiset siirtomaaviranomaiset edelleen Churchillin johdolla,
itse asiassa kieltäytyivät tarjouksista Kanadasta ja Yhdysvalloista
lähettää ilmaista ruokaa nälkäiseen maahan.
Churchill tappoi tarkoituksella nälkään yli 4 miljoonaa viatonta bengalilaista
pumpatakseen resursseja sotaan akselivaltoja vastaan.
Churchill vihasi intialaisia ​​melkein yhtä paljon kuin saksalaisia,
koska Intia halusi itsenäisyyden Britanniasta.
Gandhi suhtautui myös hyvin myönteisesti Hitleriin.
Myöhemmin sotakabinetin kokouksessa Churchill syytti itse intialaisia
nälänhädästä sanoen, että "ne lisääntyvät kuin kanit".
Nämä uhrit eivät olleet juutalaisia ​​ja siksi et koskaan kuule heistä.
Churchill ei edes yrittänyt peitellä sitä tosiasiaa, että hän vihasi intialaisia ​​ja saksalaisia:
"Vihaan intialaisia... He ovat petollisia ihmisiä."
Hän sanoi myös, että Gandhi:
"Pitäisi olla sidottuna käsistä ja jaloista Delhin porttien edessä,
ja sitten valtavan elefantin tallaama
uusi varakuningas selällään."
Churchillin värikäs kommentti saattoi olla tuote
hänen kuolemaan johtavasta alkoholiriippuvuudestaan
tai vain hänen yleisestä epäsosiaalisesta impulsiivisuudestaan.
Mikä tekee tästä kaikesta suuremman tragedian
että uhreille ei ole koskaan maksettu korvauksia
ja nälänhädästä vastuussa oleva henkilö
ei ole koskaan edes ollut vastuussa;
Sen sijaan häntä on juhlittu sankarina.
D-PÄIVÄ
Euroopan pehmeä alalaita jäi alttiiksi hyökkäykselle
ja Romanian öljykentät ruokkivat Saksan armeijaa.
Hitler pelkäsi, että liittoutuneet hyökkäisivät Jugoslaviaan, Kreikkaan
ja Balkanin valtioihin leikatakseen Saksan öljyvarastoja
ja käynnistääkseen viimeinen sysäyksen Saksaan etelästä ja kaakosta.
Tällainen hyökkäys olisi tuhoisa ja haitallinen Saksalle,
mutta sen sijaan, että he käyttäisivät tilaisuutta hyväkseen sodan lopettamiseksi,
Churchill, Dwight Eisenhower, Montgomery ja George Marshall
sen sijaan vaativat valmistautumaan hyökkäykseen
voimakkaasti linnoitettuun Pohjois-Ranskaan sodan jatkamiseksi,
tappaakseen lisää eurooppalaisia ​​ja antaakseen neuvostoliittolaisille tarvittavaa aikaa marssiakseen länteen,
ja lopulta mahdollistaa Stalinin
ottaa koko Itä-Eurooppa haltuunsa, kuten he olivat sopineet.
Syynä tähän oli, että Roosevelt ja Henry Morgenthau
visioivat sodanjälkeisen maailman, jossa Neuvostoliitto ja Yhdysvallat
yhdistäisivät voimansa luodakseen perustan
kommunistiselle kansainväliselle maailmanhallitukselle, YK:lle.
Vuoden 1944 kuudennen kuukauden kuudennen päivän 6. tunnilla
Brittiläiset, amerikkalaiset ja kanadalaiset joukot ylittivät Englannin kanaalin
ja aloittivat D-Day-hyökkäyksen,
maihinnousun Saksan miehittämän Ranskan Normandian rannikolle.
Roosevelt ja Churchill olivat vuosia ruokkineet Neuvostoliittoa
sotilaallisen ja taloudellisen tuen avulla.
Nyt he vihdoin lähettivät joukkonsa taistelemaan ja kuolemaan kommunismin puolesta.
Lähes 10 000 miestä kuoli hyökätessään Hitlerin linnoitettuihin rantoihin Normandiassa.
Lopulta (operaatio) Overlord onnistui saavuttamaan
ensimmäisen 100 000 sotilaan sillanpääaseman.
Tästä tukikohdasta Pohjois-Ranskassa
liittolaisia ​​vahvistettiin työnnössä Saksaa kohti.
Samaan aikaan punainen terrori eteni idästä,
varusteltuna hampaita myöten Rooseveltin edistyneellä amerikkalaisella avustuksella.
Italian ollessa myös liittoutuneiden miehityksen alla,
Saksalla oli nyt kolme rintamaa puolustettavana: länsi, etelä ja itä.
Antaakseen tarkoituksella kommunisteille
vielä enemmän aikaa valloittaa ja raiskata Itä-Eurooppa,
Kenraalit Eisenhower ja Marshall viivyttelivät
kenraali Pattonin kolmannen armeijan etenemistä,
niin pitkälle, että he leikkasivat bensiinin toimituksia Pattonin armeijalle.
Patton sanoi elokuussa 1944:
"Tällä hetkellä suurin vaikeutemme eivät ole saksalaiset,
vaan bensiini.
Jos he antaisivat minulle tarpeeksi bensaa, voisin mennä Berliiniin asti!"
ARDENNIEN HYÖKKÄYS
Joulukuun 1944 ja tammikuun 1945 välisenä aikana
Saksan joukot tekivät viimeisen epätoivoisen yrityksen ajaakseen liittoutuneiden joukot takaisin,
joka yllätti liittolaiset täysin
ja melkein käänsi sodan päälaelleen.
Taistelu Belgian vuoristoalueen ympärillä olevassa metsässä,
Saksan mahtava hyökkäys tunnettaisiin Bulgen taisteluna.
Amerikkalaiset joukot törmäsivät saksalaisten panssaridivisioonan kanssa Ardennien metsässä,
taistellen kylmää säätä vastaan ​​taistellessaan toisiaan vastaan.
Se oli ratkaiseva hetki toisessa maailmansodassa,
joka antaisi Hitlerille viimeisen mahdollisuuden ajaa takaisin
lähestyvät liittoutuneiden armeijat rannikolle.
Hänen toiveensa oli pakottaa heidät takaisin neuvoteltuun rauhaan.
Neljännesmiljoona saksalaista sotilasta
rullasivat kohti länsirintamaa ja siirsivät yksikköjään
salaa kohti Ardennessin itäpuolella olevia pisteitä lokakuun lopulla.
Liittoutuneet aliarvioivat saksalaisia
ja ajattelivat, ettei heillä ollut sotilaallista voimaa sellaiseen hyökkäykseen.
Joulukuussa, kun saksalaiset etenevät ja piirittävät Bastognen,
he ajoivat kohti Maas-jokea.
Amerikkalaiset joukot löysivät saksalaisia joukkoja edestään ja takanaan.
Tuhannet liittoutuneiden sotilaat tuhosivat aseensa
ja luovuttivat yhdessä sotahistorian suurimmista antautumisesta.
Ammukset olivat vähissä, koska pataljoonilla oli vain 10 ammusta per ase
ja sääolosuhteet olivat edelleen kylmät ja lumiset.
Jäätävän kylmät olosuhteet
ei helpottanut kummankaan puolen taisteluissa.
Paleltumat rehottivat ja kova kylmä aiheutti lisää uhreja.
Saksalaiset virtasivat sisään piirittämään liittolaisia ​​Bastognessa joka puolelta.
Jos he olisivat halunneet, saksalaiset olisivat nyt helposti voineet valloittaa Bastognen,
mutta sen sijaan he antoivat amerikkalaisille mahdollisuuden kunniallisesta antautumisesta.
Liittoutuneet eivät olleet siitä kiinnostuneita.
Sen sijaan liittoutuneiden koneet saapuivat ja alkoivat räjäyttää ja pommittaa saksalaisia,
ja pudottamalla tarvikkeita liittoutuneille tarpeeksi,
saaden amerikkalaiset kääntämään vuoroveden.
Tammikuun 3. päivänä liittolaiset aloittivat vastahyökkäyksen
ja tammikuun 16. päivänä 1. ja 3. armeijan partioita
tapasi Bastognen pohjoispuolella ja he työnsivät saksalaiset takaisin.
Helmikuun alkuun mennessä saksalaiset olivat työnnetty takaisin lähtökohtaan.
Samaan aikaan neuvostoliittolaiset ovat valloittaneet elintärkeät öljykentät idässä,
mikä aiheutti polttoaineen puutteen saksalaisille tankeille lännessä.
Tämä polttoaineen puute esti heitä pääsemästä Maas-joelle
ja jätti Luftwaffen pysyvästi maihin.
Saksan tappiot käyttivät viimeiset reservit ja olivat 84 834.
Loput saksalaiset joukot ajettaisiin nyt takaisin perääntymään Berliiniin.
Bulgen taistelu oli myös verisin taistelu, jota
Yhdysvaltain joukot taistelivat sodassa, joka johti 19 000 kuolemaan,
47 000 haavoittunutta ja 23 000 vangittu.
KUOLEMA YLHÄÄLTÄ
Winston Churchill nimitti juutalaisen professori Lindemannin
hänen henkilökohtaiseksi neuvonantajakseen.
Lindemann yhdessä Churchillin kanssa päätti, että
Saksa joutuisi mattopommituksiin, rajoittamattomiin pommituksiin,
tai mitä uhrit itse kutsuivat terroripommitukseksi.
Lindemann ehdotti Saksan kaupunkien pommittamista
ja että työväenluokan siviilialueet olisivat laillisia kohteita.
Nämä pommitukset alkoivat 10. elokuuta 1940,
pommi-iskun yhteydessä pikkukaupungissa Freiburgissa.
Tämä tapahtui ennen kuin saksalaiset alkoivat pommittaa brittiläisiä kaupunkeja.
Pommi-iskujen tavoitteena oli murtaa saksalaisten henki.
Vuosina 1940-1945 61 Saksan kaupunkia
joiden kokonaisväestö oli 25 miljoonaa sielua
tuhoutuivat liittoutuneiden pommituksissa.
Liittoutuneet tähtäsivät erityisesti viattomia siviilejä.
Monet suuret kaupungit, kuten Köln ja Essen
kukin koki yli 250 hyökkäystä.
Churchillin harkittu strategia
tappoi niin monta saksalaista siviiliä kuin mahdollista.
"Ehkä seuraavalla kerralla tapa tehdä se
olisi tappaa naiset, lapset ja siviiliväestö",
Churchill selitti.
Vuonna 1943, kun Yhdysvallat vihdoin oli aseistanut britit uudelleen,
sivilisaatio, jonka puolesta saksalaiset olivat taistelleet kiivaasti
oli nyt ympäröity joka suunnasta.
Jokainen kone matkalla Saksaan
oli lastattu tonneilla voimakkaita räjähteitä ja palopommeja.
Kaupunkien yllä, amerikkalaiset strategisesti
pommittivat teollisuuslaitoksia päivän aikana,
kun britit hyökkäsivät tarkoituksella viattomiin siviileihin yöllä,
tähdäten työväenyhteisöjen taloihin.
Suunnitelmana oli aiheuttaa niin paljon vahinkoa, tuhota niin monta kotia,
ja tappaa mahdollisimman monta naista, lasta ja vanhusta kuin mahdollista.
Churchill halusi purkaa enemmän kuin kaksi kaupunkia kuukaudessa
kunnes mitään ei jää jäljelle.
Pommittaja Harris puolusti kaupunkien pommituksia.
Kaupunki, johon hän keskittyi eniten, oli Berliini.
Operation Thunderclapin asiakirjoissa hän totesi, että
hän halusi Berliinin keskustan täydellisen tuhon.
Painon mukaan enemmän pommeja pudotettaisiin Berliinin kaupunkiin
kuin koko Iso-Britanniaan koko sodan aikana.
"Saksan kaupungit... joutuvat koettelemuksen kohteeksi
jollaista ei ole koskaan koettu
jatkuvuudeltaan, vakavuudeltaan ja laajuudeltaan maan toimesta...
Tämän päämäärän saavuttamiseksi ei ole olemassa väkivaltaa, johon emme menisi",
takasi Winston Churchill.
Kun brittiläisten pommikoneparvet aloittivat Saksan systemaattisen tuhon,
tonneja voimakkaita räjähteitä päästettiin valloilleen kansakuntaan,
kuten koulut, sairaalat, kodit, kaunis muinainen taide
ja arkkitehtuuri tuhottiin.
Liittoutuneet ajattelivat, että tämä heikentäisi saksalaisten moraalia,
sekä koti- että taistelurintamalla siihen pisteeseen asti, että
absoluuttinen romahdus olisi väistämätön Kolmannelle valtakunnalle.
Churchillin ja Arthur Bomber Harrisin yllyttämissä kauheissa sotarikoksissa,
sadat tuhannet saksalaiset siviilit poltettaisiin nyt elävältä
pommituksia seuraavissa tulimyrskyissä Saksan kaupungeissa.
Monet näistä hyökkäyksistä koostuivat ensimmäisistä hyökkäyksistä, joissa käytettiin voimakkaita pommeja
hajottaakseen rakennuksia, joita seurasi tuhansia
sytytyspommeja kaikkien kankaiden,
kalusteiden ja verhoilujen sytyttämiseksi, jotka olivat räjähteiden esiintuomia.
Tällä tavalla palomyrskyt syntyivät oikeissa olosuhteissa,
jotka polttivat kymmeniä tuhansia ihmisiä elävältä,
erityisesti naiset ja lapset kotona,
kun miehet olivat rintamalla.
Ensimmäiset räjähtävät pommit räjäyttivät rakennusten katot,
valmistellakseen talot palopommeille,
tuhoten ilmahyökkäysten varoitusjärjestelmät
ja aiheuttaen valtavaa tuhoa ja kuolemaa.
Myös palomuurit ja vesijohdot tuhoutuivat täysin.
Kun ärjyvät pommittajat vapauttivat tappavan lastinsa,
tulenhuippu laskeutui kaupunkeihin.
Dresden oli muuttumassa tulen valtamereksi.
Ilman lämpötila nousi 600 asteeseen.
Tuuli jopa 45 metriä sekunnissa vei kaiken hapen myrskyn keskelle.
Sadat tuhannet ihmiset poltettiin elävältä.
RAF:n miehistö sanoi:
"Siellä alhaalla oli ihmisiä, jotka paistettiin kuoliaaksi sulassa asfaltissa teillä.
Heitä poltettiin
ja me nakkelimme sytytyspommeja tähän holokaustiin.
Tunsin hirveää sääliä ihmisille siinä tulipalossa, jonka sytyttämisessä autoin."
Se oli pahaa.
Tuhansia palopommeja putoaa kaikkialle.
Räjähdykset, kuumuus, tulipalo, ihmisten huutaminen, ihmisten palaminen, ihmiset elossa,
mutta se ei ollut puolen tunnin kuluttua...
se alkoi kehittyä joksikin, joka oli todella huonoa.
He tulivat ja pudottivat kaikki nämä palopommit
ja sitten tietysti tulee aalto toisensa jälkeen...
joten isku oli raskaampi,
35 minuuttia, 40 minuuttia ensimmäisen...
pommituksen jälkeen, pommeja pudotettiin sen rakennuksen ulkopuolelle, jossa hän oli,
tappoi kumppanini, Harryn ja...
ja noin kolme neljäsosaa siellä olevista ihmisistä tapettiin,
ja niin sinä menet ulos, ja tulet ulos nyt ja nouset polttouuniin.
Se on uuni, koska olimme Dresdenin keskustassa...
Se oli...
Se oli toinen aalto, joka todella sai aikaan tornadon...
koska silloin he alkoivat pudottaa 4000 paunan korttelintuhoajia,
4000 paunaa napalmia,
(?) mitä jos hän pudotti jotain,
(?) olimme olleet noin 300 metriä...
Siellä oli... He polttivat sen
ruokkimaan tulta, jotta saivat tuulen sisään.
Se on todella tornadovoima, etkä voi...
Se dehumanisoi kaiken, kaiken, mitä olet kokenut ennen...
He yrittivät (?)
ja ensimmäinen ryhmä heistä juuttui sen keskelle...
he eivät päässeet pakoon...
ja lopuksi...
he syttyivät
he olivat vielä elossa...
ja sitten... ja sitten...
sitten he räjähtivät.
Fosforin ja sytytyspommien aalto aallon jälkeen
huuhtoutui puolustuskyvyttömän saksalaisen siviiliväestön päälle.
Tuhannet saksalaiset vanhukset, naiset ja lapset tukehtuivat
tai poltettiin elävältä kellareissa ja tunneleissa, joissa he olivat piilossa
kun happi imeytyi ulos heidän piilopaikoistaan
ja syöksyi tulta kohti ruokkimaan liekkejä.
Tuhansia riuhtoutui ilmaan
ja tuulet imivät heidät suoraan tuleen.
Jotkut menehtyivät valkohehkuisen lämmön uumenissa.
Riittävän voimakas lämpö sulattaakseen ihmislihan.
Missä tahansa oli suihkulähde tai kanava,
kaupungin asukkaat hyppäsivät sisään vain tullakseen keitetyksi elävältä.
Hyökkäykset jättivät kaupungit raivoavaan tulimereen.
Sadat pienemmät tulipalot sulautuivat yksiksi valtaviksi tulipaloiksi.
Sitten valtavia ilmamassoja imeytyi ruokkimaan helvettiä,
aiheuttaen keinotekoisen tornadon.
Dresdenin tulimyrsky oli niin massiivinen, että lentäjät ilmoittivat, että heidän ohjaamonsa
tuli itse asiassa suuren tulipalon valaisemiksi.
Tulipalon ilmanimu oli niin voimakas, että
se kaatoi puita ja nosti talojen kattoja kilometrien päässä.
Totaalinen paniikki iski ihmisiin.
Sitten siitä tuli niin suuri, ettei siitä ollut enää mitään jäljellä.
Se paloi kaikkialla...
se vain paloi, kaikki, kaikki paloi.
Ja kylä paloi! Siellä oli hehkuva tuli,
pimeys ja samalla hehkuva tuli.
Se oli sanoinkuvaamatonta – niin julmaa!
Nainen ja hänen tyttärensä paloivat. Siskoni asui viereisessä talossa.
Siellä asui kaikkiaan parikymmentä lasta.
Heidät poltettiin elävältä.
He laskeutuivat polvilleen, vapisivat ja itkivät.
Useat naiset makasivat siellä vatsansa repeämässä auki.
Ja vauvat saattoi nähdä, sillä ne roikkuivat puoliksi ulkona.
Monet vauvoista olivat silpoutuneita.
Tällaisia ​​asioita näin kaikkialla.
Ja hyvin hitaasti, sitä turrutui.
Sitä käyttäytyi kuin zombie.
Jotkut löysivät kadonneita läheisiä...
useimmat kuitenkaan eivät.
Kun hyökkäys oli ohi, menin kadulle kohti tulimyrskyä.
Näin kuolleita ihmisiä alasti ja ajattelin: Miksi he ovat alasti?
He olivat alasti, koska heidän vaatteensa olivat palaneet
ja he olivat repineet ne irti ruumiistaan.
En ole koskaan nähnyt niin paljon kuolleita kuin tämän hyökkäyksen jälkeen.
"Se oli kauheaa, se oli kauheaa!
Tyttäreni tuli Sachsen Platzille, nousimme portaita ylös
ja siellä ei ollut muuta kuin ruumiita, ja tyttäreni kysyi minulta:
Äiti, mikä se siellä makaa?
Ja minä sanoin hänelle: älä katso, ne ovat kaikki ruumiita."
"Se oli täysin järjetöntä, sitä on vaikea kuvailla.
Joka tapauksessa, pimeydestä on mies tulossa minua kohti
Klein-Schachwitzer-pankilta ja hän pysähtyy.
Hän pitää pientä matkalaukkua kädessään ja nauraa äänekkäästi,
kuin hän olisi vihainen. Se oli pelottavaa.
Luulin paholaisen kävelevän maan päällä ja yhtäkkiä hän sanoi:
Me puolalaiset ja tšekit, tiesimme, tiesimme
ja huomenna tulee uusi hyökkäys.
Olin shokissa, ensin kaupunki ja sitten tämä mies.
Seisoin siellä kauhistuneena."
Räjäytettyään ensin kohdekaupungit sirpaleiksi,
brittiläiset ja amerikkalaiset pommikoneet palasivat pian tulittaakseen
kauhuissaan olevia pakolaisten ja pelastajien ryhmiä heidän yrittäessään paeta.
Liittoutuneet houkuttelivat siviilejä suojistaan ​​jälleen ulos.
Kun he luulivat, että kaikki oli ohi,
kaksi kertaa niin monta pommikonetta palasi valtavilla palopommeilla varustettuna
ja sytytti kaiken jäljelle jääneen ja levitti raivoavia tulimyrskyjä
paikkoihin, joihin saksalaiset ovat paenneet.
Yhdysvaltain Mustangit ilmestyivät alhaalla kaupunkien ylle, tulittaen kaikkea, mikä liikkui,
mukaan lukien pelastusajoneuvojen ja eläinten rivistöt.
Matalalla lentävät Mustangit konetulittivat avuttomia potilaita
samoin kuin tuhansia vanhoja miehiä, naisia ​​ja lapsia,
kaikkia, jotka olivat paenneet kaupungista.
Kun viimeinen lentokone oli lähtenyt taivaalta, kaupungit jäivät raunioiksi.
Kadut olivat täynnä rottia, jotka parveilivat ruumiskasojen päällä.
Ruumiita oli nesteytettynä limaiseksi massaksi
joka suli tien asfalttiin ja osa jäi tuhkaksi.
Miljoonat pakolaiset pakenivat kaupungeista,
ottaen mukaansa tarinoita hirveimmistä kauhuista, joita he ovat koskaan nähneet.
Hyökkäyksen jälkeen jatkoin juoksua. Yhtäkkiä olin yksin, kaikki hajallaan
ja menin niityille Elbe-joen rannoilla.
Käännyin ympäri ja ensimmäistä kertaa katselin ympärilleni ja itkin Dresdeniä.
Itkin ja itkin kotikaupunkini puolesta.
RAF:n armoton kampanja Saksaa vastaan
sodan viimeisinä kuukausina oli valtava sotarikos
jolla ei ollut mitään sotilaallista tarkoitusta.
Kaikista hyökkäyksistä pahin oli Dresden.
Sillä ei ollut sodassa minkäänlaista strategista tai taktista voittoa liittoutuneille.
Dresdenissä ei ollut sotilastukikohtia eikä viestintäkeskuksia
tai raskasta teollisuutta eikä ilmapuolustusta.
Se tunnettiin kulttuurin näyttelypaikkana
ja oli yksi Saksan kauneimmista kaupungeista.
Tämä liittoutuneiden ilmahyökkäys tuhosi 24 866 kotia.
11 neliökilometriä ensiluokkaista kiinteistöä
ja korvaamattomia kulttuuriaarteita täysin tuhoutuneena.
35 000 tunnistettavissa olevaa ruumista oli nimettävissä
ja satoja tuhansia tunnistamattomia.
Yli kolme viidesosaa Dresdenistä tuhoutui täysin pommituksissa
jota kesti yli 14 tuntia.
Koska niin monet itään paenneet pakolaiset asuivat Dresdenissä,
on vaikea sanoa tarkalleen kuinka monta kuoli.
Useimmat rehelliset revisionistit arvioivat kuolleiden määrän
yhteensä 350 000 - 600 000 kuollutta.
Sitä kutsuttiin terroripommitukseksi saksalaisten keskuudessa.
Luulen, että jopa jotkut RAF:n brittiläiset lentäjät
ja amerikkalaiset myös tiesivät sen terroripommituksina.
He eivät pelleilleet, he tiesivät mitä olivat tekemässä.
He teurastivat naisia ​​ja lapsia
alhaalla Saksan kaupungeissa.
Tämä pyhitettiin, Britannian ja Amerikan hallitukset hyväksyivät sen.
Tämä tahallinen yritys tappaa mahdollisimman monta ihmistä,
tahallinen yritys polttaa maan pinnalta jokainen saksalainen kaupunki
yli tietyn koon, sanotaan 25 000 ihmistä.
Olemme kaikki kuulleet Dresdenistä. Jos emme ole, meidän olisi pitänyt kuulla Dresdenistä.
Mutta mitä useimmat ihmiset eivät tiedä, on se,
Melkein jokainen Saksan kaupunki kohtasi samanlaisen kohtalon,
kauheat tuhoisat pommi-iskut ja sitten myrskyt
jotka syntyvät pudottamalla fosforipommeja raunioiden sytyttämiseksi
joka räjäyttää tämän kaupungin palasiksi.
Mikään ei valmistanut minua näkemään naisia ​​ja lapsia
nousemassa ja lentämässä ilmassa.
Mikään ei valmistanut minua siihen.
Dresdenin jälkeen olin.. hullu, kesti 40 vuotta päästä siitä yli.
En usko, että en edes nauranut 40 vuoteen.
En voinut edes nauraa tai mitään.
Sanoin ja sanon edelleen,
en koskaan anna anteeksi niille ihmisille, jotka kaikki tekivät nuo hyökkäykset
ja se pätee kaikkiin, Churchilliin, Attleen, heihin kaikkiin,
mitä tahansa he sanovat.
He jatkoivat edelleen toisten kaupunkien pommittamista tällä tavalla
ja sitten tietysti he yrittivät syyttää jotakuta muuta.
Ei, meidän piti olla "hyviä tyyppejä"
ja päädyimme huonompaan skenaarioon.
Minua ärsyttää se, että tämä kaikki tehtiin meidän nimissämme.
Saksan terroripommituksissa toisen maailmansodan aikana
kuoli noin 3 miljoonaa saksalaista, joista 500 tuhatta lapsia,
jopa 10 miljoonaa haavoittunutta ja 25 miljoonaa koditonta.