OPERAȚIA BARBAROSSA
Stalin a încălcat pactul de neagresiune sovieto-polonez
prin invadarea Poloniei în 1939.
Stalin a încălcat pactul de neagresiune sovietico-finlandez
prin invadarea Finlandei în 1939 fără nicio declarație de război,
incepand razboiul de iarna.
Eroicii finlandezi au luptat împotriva marii Armate Roșii.
Stalin a bombardat Suedia în 1940.
Stalin a încălcat o prevedere a pactului de neagresiune sovieto-german,
Ribbentrop-Molotov, prin invadarea Lituaniei, Estoniei și Letonia în 1940.
Bolșevicii au intervenit pentru a teroriza, tortura și ucide oamenii
în practica comunistă standard.
Deportările sovietice de vagoane de vite
a afectat mai mult de jumătate de milion de estonieni, letoni și lituanieni.
Creștinii europeni au fost transportați în Gulag.
12% din întreaga populație baltică a fost fie deportată în Siberia
sau executat de Poliția Secretă Evreiască Sovietică.
Stalin a luat o bucată din estul României în 1940
și a obligat (?) România să predea Basarabia, Moldova.
Într-un dublu standard,
Aliații au rămas tăcuți în legătură cu această brutală agresiune sovietică.
În schimb, pactul Churchill-Stalin a fost semnat la 15 octombrie 1939.
Secretarul de stat de război, Churchill, a semnat documentele executive
a acestui pact din 8 februarie 1940, la Londra.
Aliaților nu le-a dat nici un măcar de Polonia.
Au folosit-o doar pentru a începe războiul împotriva Germaniei.
Și acum, încă fără boicotare și fără declarații de război asupra sovieticului.
Fără propagandă anticomunistă în mass-media
și nu „Stalin este războinicul”.
Nimic.
Din 1933, când s-a împrietenit cu sovieticii,
Roosevelt a menținut constant relații strânse cu oamenii
care sunt fie comunişti, fie simpatizanţi comunişti.
Hitler era conștient de faptul că Stalin era pe cale să invadeze Europa.
Suspiciunile lui despre Stalin
de la căderea Sovietului s-au dovedit a fi legitime.
Documentul N� 103202/06 semnat șeful de cabinet, Kirill Meretskov, în 1940,
a dezvăluit că Stalin se pregătea să invadeze Europa de Vest în iulie 1941,
într-o invazie masivă numită Operatsia Groza (Operațiunea Furtună).
Este datat 18 septembrie 1940,
cu trei luni înainte ca „Operațiunea Barbarossa” germană să fie semnată.
După ce Georgy Jukov a devenit șef al Statului Major General în februarie 1941,
planul se numea MP 41 (Mobilisatsyonni Plan 41).
Poate fi găsit în așa-numitul „Osobaya Papka”,
un dosar care conține aproximativ 100.000 de documente secrete.
În cartea „Ledokol” sau „Spărgătorul de gheață”, istoricul evreu rus Viktor Suvorov
ne oferă o dovadă convingătoare că Hitler a fost forțat să facă o lovitură preventivă
împotriva unei masive mașini militare sovietice
gata să invadeze și să distrugă întreaga Europă de Vest.
Suvorov citează documente secrete sovietice, ceea ce demonstrează acest lucru
armata sovietică a fost construită în întregime ca forță ofensivă.
Stalin folosea strategia clasică de împărțire și cucerire.
El a sperat mai întâi în Marea Britanie, Franța și Germania
a fi expus, distrus și epuizat
pentru ca Armata Roşie să poată invada teritoriul lor din Occident.
Toate pregătirile bolșevice au fost pentru invazie, nu pentru apărare.
Uniunea Sovietică mutase deja diviziune după divizie
mai aproape de granița germană.
Producea de cinci până la zece ori numărul de tancuri, mitraliere,
tunuri și avioane pe care Germania a fost capabilă să le producă.
Pentru fiecare lună care a trecut, șansele Germaniei s-au înrăutățit.
Având în vedere ambiția declarată deschis de comuniști de a cuceri lumea,
nu putea exista nicio îndoială
că Stalin era pregătit pentru un asalt asupra Germaniei.
În 1941, amiralul NG Kuznetsov a fost ministru al marinei sovietice,
precum și membru al Comitetului Central al Partidului Comunist Sovietic.
În memoriile sale de după război, el și-a amintit:
„Pentru mine există un lucru dincolo de orice argument,
Stalin nu numai că nu a exclus posibilitatea unui război cu Germania lui Hitler, ci
dimpotrivă, a considerat un asemenea război... inevitabil...
Stalin a făcut pregătiri pentru război... Pregătiri ample și variate,
începând cu date.. pe care el însuşi le selectase.
Hitler și-a supărat calculele”.
Germania și italienii au aflat de atacul sovietic planificat asupra Europei
și a pregătit contraplanul: Operațiunea Barbarossa.
Pe 22 iunie 1941, Hitler a invadat Sovietul într-un atac preventiv.
Acest atac preventiv german
a salvat Europa de Armata Roșie, cel puțin pentru o vreme.
Stalin era pe cale să lovească Europa de Vest cu 3 milioane de soldați
când sunt prinși cu pantalonii jos,
în timp ce soldații germani purtau catarame de centură gravate cu cuvintele
Gott mit uns, Dumnezeu cu noi, a intrat în Țara Roșie, acum anti-creștină.
De la Marea Baltică până la Marea Neagră,
Soldații germani intrau în poziții pentru a lansa invazia.
Cele mai brutale bătălii din istoria înregistrată
a avut loc de-a lungul Frontului de Est, care se întindea până în Germania
prin Uniunea Sovietică, Ungaria, România, Bulgaria,
Balcanii, Ucraina, Belarus, Polonia și statele baltice.
În aceste peisaje, cei mai curajoși soldați ai Europei și-au sacrificat viața
pentru a elibera Europa de teroarea bolşevicilor.
Ucraineni, ruși, estonieni, letoni și alți est-europeni
i-a întâmpinat pe germani eliberați din sclavie
și tortură îndurată anterior sub mâinile sovietice.
Femeile din zonă i-au binecuvântat pe nemți când treceau.
Femeile le-au dat soldaților de mâncare
iar soldații i-au ajutat chiar să restaureze case și biserici.
...satele germane, ce a mai rămas din noi
a fost adunat în trenurile de vite și transportat în Siberia.
Și destul de multe sate chiar au dispărut așa.
Și a fost literalmente o chestiune de ore, dacă nu de minute,
până când ne-a venit rândul în Halbstadt.
Și înțeleg că de fapt jumătate din Halbstadt a fost exilată.
Și stăteam deja la gara.
Era în septembrie 1941, când armata germană a invadat Ucraina
și au oprit exilul, au oprit trenurile, au oprit trenurile.
Și ne-a fost ca și cum Domnul ne-ar fi trimis pe îngeri.
Iată oameni care vorbeau germană, care vorbeau înaltă germană,
care a oprit teroarea care a fost asupra noastră de 25 de ani,
care a venit și a deschis bisericile pentru noi și a spus
„poți avea toate serviciile pe care le dorești”.
Era ca în rai.
Mama mea, până în ziua în care a murit, niciodată...
nu a încetat să vorbească despre cei doi ani minunați pe care i-a avut,
a fost armata germană, când a venit armata germană și a preluat satele.
S-au mutat pe noi.
Ei au preluat casele, noi le-am dat cu plăcere. Ei ar fi putut...
Bunica mea a început să gătească de parcă gătitul ar fi demodat
și a fost magnific când au venit germanii.
Și au înființat, se pare, acolo anumite sedii.
Aveau niște emisiuni de radio, anumite posturi și așa mai departe,
dar majoritatea s-au mutat, desigur,
au alergat peste noi și s-au deplasat spre est în lupta lor spre Moscova.
Și apoi au împins spre Moscova.
Dar unii au rămas înapoi și am fost absolut convinși
că nemţii veniseră să ne salveze de comunism.
Și niciodată nu a existat vreun motiv să ne răzgândim.
De ce ar trebui noi? Germanii erau eroi în ochii noștri.
Pe măsură ce germanii au înaintat spre est, milioane de ruși au refuzat să lupte pentru Stalin
și, în schimb, s-a predat germanilor.
Tirania lui Stalin era urâtă de fiecare rus iubitor de libertate,
atât de urât de fapt, încât formațiuni întregi
s-a predat și s-a oferit voluntar să lupte pentru germani,
luându-le înapoi patria din teroarea bolșevismului evreiesc.
Hitler a văzut comunismul ca pe o otravă pentru Europa
și a decis că scopul vieții lui era să-l dezrădăcineze și să-l distrugă.
Germanii nu aveau nimic împotriva rușilor ca oameni,
ci, în schimb, împotriva comunismului.
Mulți ruși s-au oferit voluntari să lupte pentru Hitler.
Aproape jumătate de milion de voluntari ruși au servit în prima linie
și încă 100.000 sau mai mult care servesc în alte poziții care nu sunt de luptă.
Soldații anticomuniști ai Armatei Ruse de Eliberare
purta uniforme germane cu petic rusesc.
În 1944, a fost redenumit oficial:
Forțele armate ale Comitetului pentru Eliberarea Popoarelor Rusiei.
Au fost conduși de generalul Andrei Vlasov, dar sub comanda înaltă germană.
Ei au luptat cu curaj, în primul rând în roluri cheie împotriva partizanilor comuniști.
Generalul Vlasov și Heinrich Himmler s-au întâlnit și au rezolvat detalii
a formării unei noi armate masive compusă din ruși.
Au trecut peste ceea ce s-a numit „Manifestul de la Smolensk”, scris în 1942,
care a conturat scopurile eliberării Rusiei de sub ocupația comunistă.
Stipula că în noua Rusie
„...Fiecare popor va obține libertatea națională,
inclusiv dreptul la autodeterminare.
Realizarea acestui drept la independență și libertate națională este posibilă,
cu toate acestea, numai după ce l-a distrus pe Stalin și clica lui”.
Himmler și Vlasov au fost de acord că inițial ar trebui să existe
5 divizii organizate din prizonierii de guerra și muncitori ruși
din teritoriile de est ocupate,
al cărui număr ajunsese până atunci la peste 5 milioane.
Hitler a format, de asemenea, unitățile Einsatzgruppen � pentru îndepărtarea necesară
a conducerii bolșevice evreiești însetate de sânge din orașele sovietice.
Partizanii comuniști criminali au fost executați și spânzurați
ca pedeapsă pentru ceea ce făcuseră ruşilor creştini.
Acum s-a zvonit că Stalin a suferit o cădere.
Adolf Hitler a explicat:
„Probabil ați simțit cu toții că acesta a fost un pas amar și dificil pentru mine.
Poporul german nu a avut niciodată sentimente ostile față de popoarele Rusiei.
În ultimele două decenii, însă,
conducătorii evrei-bolşevici din Moscova au încercat
să aprindă nu numai Germania, ci toată Europa.
Germania nu a încercat niciodată
pentru a-și răspândi viziunea național-socialistă asupra lumii în Rusia.
Mai degrabă, conducătorii evrei-bolșevici din Moscova
au încercat în mod constant să ne supună
iar celelalte popoare europene la stăpânirea lor.
Ei au încercat acest lucru nu numai intelectual,
dar mai ales prin mijloace militare.
Rezultatele eforturilor lor, în fiecare națiune,
au fost doar haos, mizerie și foame.”
Înainte de bătălia de la Moscova,
Hitler a reușit să învingă armata sovietică și să facă numeroși prizonieri.
Apoi a avut loc un îngheț incredibil.
40 până la 50 de grade Celsius sub zero.
Frigul a pus probleme germanilor.
Trupele germane aveau doar uniforme de vară
iar echipamentele înghețau și ele pe loc.
Niciun tanc nu se putea mișca.
Vremea se va intensifica, iar temperaturile scad.
Timpul se va întoarce decisiv împotriva germanilor,
și înainte de ultima împingere a Wehrmacht-ului în Moscova, Germania era blocată.
Între timp, Roosevelt a extins Lend-Lease Act
care ar trimite și mai mult ajutor financiar și militar Uniunii Sovietice.
11,3 miliarde sau aproximativ 150 de miliarde de dolari astăzi
pentru a salva regimul comunist.
Erau în acel moment mase de trupe siberiene
au fost aduse înapoi din Orientul Îndepărtat al Rusiei
și aruncat împotriva germanilor.
Germanii nu au reușit să cuprindă Moscova
și au fost în schimb împinși înapoi din nou.
Stalin a simțit nevoia să-și sprijine trupele de blocare,
însărcinat să execute pe oricine se retrage de pe front.
De asemenea, a catalogat pe oricine capturat drept trădător
iar mai târziu i-a executat pe aceşti foşti prizonieri
în timp ce își trimiteau membrii familiei în tabere.
Trebuie să vă amintiți că atunci când Armata Roșie a mărșăluit,
în spatele Armatei Roșii era o a doua armată, armata NKVD
care avea propriile tancuri, propriile mitraliere și așa mai departe.
Trage înainte, ca nimeni să nu se poată întoarce.
Fiul lui Stalin, Yakov Dzhugashvili, a fost capturat de Wehrmacht în 1942.
Wehrmacht-ul s-a oferit să facă schimb de prizonieri germani
cu Stalin pentru întoarcerea fiului său.
Stalin a respins acest lucru și a declarat:
„Nu am niciun fiu pe nume Yakov”.
Deși circumstanțele sunt neclare, Yakov a murit mai târziu în captivitate.
Unii spun că a dat peste un gard care înconjura o tabără de prizonieri.
Unii spun că a fost împușcat în timp ce încerca să scape.
Apropiindu-se de Stalingrad, Stalin a fugit acum laș din oraș.
Bătălia de la Stalingrad între germani și sovietici
a fost luptat pentru controlul orașului sovietic vital din punct de vedere strategic
pe care Stalin și-a pus numele după sine,
astăzi cunoscut sub numele de Volgograd.
Bătălia a fost una dintre cele mai sângeroase din istorie,
cu decese militare și civile de aproape două milioane.
Refuzul lui Stalin de a scoate Armata Roșie din oraș
a dus la o luptă lungă și la o cantitate imensă de suferință
pentru cetățenii flămânzi.
În iulie 1942, Stalin a emis un ordin de împiedicare a oricăror civili,
chiar și femei și copii, de la părăsirea orașului.
După ce ofensa germană a cucerit cea mai mare parte a orașului,
Armata Roșie echipată prin Lend-Lease a SUA
i-a distrus pe germani cu lupte sângeroase din casă în casă.
Pierderile suferite de germani ar face imposibilă victoria în Rusia.
Economia de război a Germaniei nu a fost setată pe modul de război total până în 1943,
adică prea târziu.
La 2 februarie 1943,
feldmareșalul Friedrich Paulus s-a predat în cele din urmă sovieticilor.
300.000 de soldați germani, croați, maghiari, români și italieni,
inclusiv 35.000 de voluntari ruși care luptă pentru Germania
împotriva comuniștilor, fusese acum înconjurat.
Peste 11.000 au refuzat să depună armele la capitularea oficială,
preferând în schimb să lupte până la moarte împotriva bolşevicilor.
Până la începutul lunii martie, toată rezistența fusese distrusă.
Cei care au rămas au fost forțați să mărșăluiască spre est
sau a lucrat până la moarte în lagărele sovietice ale morții.
Istoricii au confirmat acum că din cele 11.237 de scrisori
care au fost trimise de soldați familiilor lor,
aproape toţi şi-au exprimat dorinţa şi hotărârea
să lupte împotriva comunismului și să moară luptând pentru național-socialism
și fratele Adolf Hitler.
Bătălia de la Stalingrad ar fi un punct de cotitură în război.
După bătălia de la Kursk din 5 iulie până în 23 august 1943,
germanii au fost depășiți numeric cu mai mult de doi la unu
și a suferit victime de aproximativ 203.000,
în timp ce comuniștii au pierdut 803.000 de mii.
Germanii nu și-au atins scopul.
Germania a fost forțată să se retragă pe scară largă
pe măsură ce SUA au deschis un nou front în Italia.
Germania nu va mai recăpăta niciodată inițiativa în război.
Germanii au fost forțați în mod constant să iasă complet de pe teritoriul sovietic,
după care, sovieticii i-au urmărit prin Europa de Est
și în Germania însăși în 1945.
Germanii se luptau acum cu vremea înghețată
și, în același timp, a oferit protecție atât de necesară
la refugiații care fug de comuniștii ucigași.
Tot mai mulți oameni au fugit cu disperare din Vest
pentru a ajunge la siguranță de comuniști.
Și apoi, desigur, în 1943, povestea s-a schimbat.
Și nemții au fost împinși înapoi.
Și în împingerea înapoi, ne-au mutat cu ei,
ce a mai ramas din noi si am mers de buna voie.
Nu a fost nicio mișcare sub amenințarea armei.
Dacă am fi rămas înapoi, comuniștii ne-ar fi luat și ne-ar fi executat
și ne-a trimis în Siberia,
așa că ne-am mutat de bună voie, ne-am retras cu germanii...
Știi, aici mergeam spre Reich, spre Germania,
care fusese întotdeauna în mintea noastră un loc fictiv.
Am crezut absolut în Adolf Hitler.
Am crezut în natura luptei lui,
în meritele luptei sale.
Aveam acesti soldați germani magnifici care ne protejează pe tot drumul
iar noi mergeam în Reich.
Deci, au fost, au fost o mulțime de cântece
pe parcurs la început în toamnă.
Erau toți tinerii ăștia Hitler cu hainele lor frumoase, moale
și pe biciclete și ne dădeau apă proaspătă,
iar fetele găteau, și știi, ne serveau cafea și așa mai departe.
Întotdeauna am fost hrăniți de armată.
Aveau bucatarie, bucatarii de camp, calatorie ???.
Apoi a venit iarna și mâncarea era scurtă,
caii se îmbolnăveau, drumul se îngustă.
Era extrem de frig.
Când mă gândesc la război și la pistă,
Nu mă gândesc atât la foame, cât la frig. A fost mereu, mereu frig.
Asta îmi amintesc.
Și apoi, desigur, odată ce a venit iarna, a devenit din ce în ce mai greu.
A trebuit să stăm adesea peste noapte în case ciudate.
Armata confisca casele, punea acolo refugiații.
Armata ne-a protejat până la capăt.
Armata nu ne-a dezamăgit niciodată, nu ne-a dezamăgit niciodată până la capăt.
De asemenea, rețineți că Germania, la acea vreme, nu avea nevoie de refugiați.
Știi, mureau de foame, se luptau, nu aveau nimic.
Ne-au primit ca familie.
„Scopul acestui front nu mai este protejarea națiunilor individuale,
ci mai degrabă siguranța Europei și, prin urmare, mântuirea tuturor.” – Adolf Hitler
PEARL HARBOR
În timp ce soldații de pe pământ se luptau să pună capăt războiului,
politicienii de frunte făceau tot ce puteau
din motive politice pentru a continua conflictul.
În octombrie 1940, când Germania controla total războiul european,
nu exista nicio șansă de victorie britanică,
cu excepția cazului în care SUA ar putea fi târâte în conflict.
Un membru proeminent al cabinetului britanic de război, Lord Arthur Greenwood,
a oferit evreilor o nouă ordine mondială în speranța de a le obține sprijinul
pentru a aduce o America reticentă în conflictul de război în același mod
se făcuse în 1917 cu Declaraţia Balfour
care le-a promis Palestina evreilor în schimbul introducerii SUA.
Greenwood a făcut o declarație profetică:
„Când vom obține victoria și cu siguranță vom...”
Greenwood promite:
„În reconstruirea societății civilizate după război,
ar trebui și va exista o oportunitate reală pentru evreii de pretutindeni
să aducă o contribuție distinctă și constructivă”.
Și asta:
„Va fi nevoie de zece milioane de băieți americani pentru a face treaba”.
SUA aveau să intre în război 14 luni mai târziu.
Chaim Weizmann i-a spus lui Churchill în septembrie 1941:
„Am reușit să tragem Statele Unite în Primul Război Mondial
și dacă ei (SUA) fac ceea ce cerem noi
în ceea ce privește Palestina și forțele armate evreiești,
atunci îi putem aduce pe evrei în SUA
pentru a trage Statele Unite și în aceasta.”
Deja în 1939, generalul de brigadă George Van Horne Mosely
a expus planul în New York Tribune:
„Războiul propus acum are scopul de a stabili
hegemonie evreiască în întreaga lume”.
Chiar dacă Imperiul Britanic avea deja resurse vaste
și milioane de bărbați la dispoziția ei, Churchill și Roosevelt
ar împinge acum ca SUA să intre în război.
Niciodată înainte în istorie poporul american nu a fost anti-război
sau la fel de uniți în opiniile lor ca și în 1939,
despre a rămâne în afara ceea ce ei considerau ca fiind încă un război civil european.
Sondajul Gallup a arătat că 94% dintre americani
a fost absolut împotriva participării la război când a început în septembrie 1939.
Oamenii de rând s-au săturat de aceste războaie.
În ciuda acestui fapt, Roosevelt a forțat legi prin Congres
contrazicând presupusa neutralitate a SUA.
În 1939, Roosevelt a abrogat Actul de neutralitate al SUA
în favoarea unei livrări unilaterale de arme către inamicii Germaniei.
La un an după ce Roosevelt a adoptat Lend-Lease Act,
care a încheiat oficial pretenția lui de a fi neutru în război,
de asemenea, a permis cetățenilor americani să se alăture forțelor aeriene britanice.
Într-o încălcare a dreptului internațional,
Roosevelt a procedat la înghețarea tuturor activelor germane din SUA
și anunță un embargo petrolier împotriva națiunilor agresoare.
1 miliard de dolari în ajutor de împrumut-închiriere a fost trimis în Marea Britanie.
Benjamin Gitlow, membru fondator al Partidului Comunist din SUA,
a scris în „Mărturisesc” în 1940:
„Când am fost la Moscova, atitudinea față de Statele Unite
în caz de război s-a discutat.
În privat, a fost părerea tuturor liderilor ruși cărora le-am vorbit
că rivalitatea dintre Statele Unite şi Japonia
trebuie să izbucnească într-adevăr în război între acești doi.”
Deoarece Roosevelt era bine conștient de cantitatea de sentimente populare cu privire la această problemă,
ar minți în mod repetat poporul american despre dragostea lui pentru pace
și hotărârea lui de a ține SUA departe de război,
în timp ce făcea simultan de fapt tot ce îi stă în putere
să ducă atât Europa cât și America în război.
Ca și în cazul Germaniei,
Japonia rupsese și ea cătușele interesului lui Rothschild
și a experimentat un miracol economic și o renaștere națională.
Nu putea fi permis.
Japonia a trebuit să fie scoasă pentru a deveni din nou o vaca de muls a bancherilor.
La 23 iunie 1941,
secretarul de interne al Statelor Unite, Harold LeClair Ickes,
a scris într-o notă către Roosevelt:
„Nu va fi niciodată un moment atât de bun
pentru a opri transportul de petrol către Japonia, așa cum o facem acum.
De la embargoul asupra petrolului către Japonia s-ar putea dezvolta o astfel de situație
așa cum ar face, nu numai posibil,
dar ușor să intri în acest război într-un mod eficient.
Și, dacă ar trebui să fim astfel introduși indirect,
am evita criticile pe care le-am primit ca aliat al Rusiei comuniste”.
Roosevelt, desigur, încă căuta cu disperare o cale de a intra în război.
Apoi a înghețat toate activele japoneze din SUA
iar mai târziu a forțat un embargo petrolier asupra Japoniei într-un act internațional de ostilitate.
Ca rezultat direct, Japonia a pierdut acum accesul la 75% din comerțul nostru de peste mări
și 88% din uleiul ei importat.
Acest lucru a făcut ca Japonia să aibă acum resurse insuficiente
pentru a-și continua războiul cu China.
Pentru a evita războiul, japonezii au intrat mai întâi în negocieri cu oficialii americani
care a cerut ca mai întâi Japonia să se retragă din China comunistă
înainte ca orice embargo să se încheie.
Roosevelt, desigur, știa că japonezii
niciodata nu s-ar lasa umiliti in asa fel.
Dacă japonezii ar refuza, embargoul ar continua
și s-ar prăbuși din cauza strangularei economice.
Dacă s-au conformat și au retras toate trupele de pe continent,
comunismul ar mătura Asia de Est,
exact cum sa întâmplat după război,
rezultând China comunistă și războaiele din Coreea și Vietnam.
Japonezii au primit o monedă cu două capete:
mor de foame sau mor de comunism.
Au decis să respingă ambele opțiuni și să lupte în schimb.
Secretarul de război, Henry Stimson, a formulat-o în jurnalul său:
„Ne confruntăm cu o problemă delicată a gardului diplomatic de făcut
pentru a fi siguri că Japonia este greșită
și face prima mișcare proastă - mișcare deschisă...
Întrebarea era cum ar trebui să manevrăm japonezii
în poziţia de a trage primul foc..."
Principala organizație care a propagat sprijinul publicului
pentru implicarea SUA în războiul european înainte de atacul de la Pearl Harbor
a fost numit în mod inteligent Comitetul pentru Apărarea Americii prin ajutorul aliaților.
Până la sfârșitul anului 1940, senatorul West Virginia, Rush D. Holt,
a emis o examinare detaliată a comisiei:
„Comitetul are legături puternice cu bănci, companii de asigurări,
firme de investiții financiare și preocupări industriale.
Acestea, la rândul lor, exercită influență asupra președinților și profesorilor de facultate,
precum și în ziare, radio și alte mijloace de comunicare”.
Dacă comitetul a reușit să pună SUA în război, Holt a avertizat:
„Băieții americani își vor vărsa sângele
pentru profitori, politicieni și „paytriots”.
Dacă vine războiul, pe mâinile sponsorilor comitetului alb va fi sânge -
sângele americanilor uciși într-un război inutil”.
În martie 1941, o listă cu majoritatea susținătorilor financiari ai comitetului
a fost făcut public și a dezvăluit forțele
dornic să aducă America în războiul european.
Interese bancare internaționale puternice, în primul rând evreiești
au fost bine reprezentate.
În jurnalul său din 1 mai 1941,
Charles A. Lindbergh, aviatorul eroic american și liderul păcii,
a expus coaliția care împingea Statele Unite în război:
„Presiunea pentru război este mare și în creștere.
Oamenii se opun, dar administrația pare să aibă
„mușcătura în dinți” și este aplecat în drum spre război.
Majoritatea intereselor evreiești din țară sunt în spatele războiului
și ei controlează o mare parte din presa și radioul nostru
și majoritatea filmelor noastre.”
Dr. Milton Eisenhower a fost fratele generalului Eisenhower. El a spus:
„Președintele Roosevelt a considerat necesar ca țara să intre în al Doilea Război Mondial
pentru a-și salva politicile sociale”.
La începutul anului 1941, congresmanul Martin Dies comitetul
a intrat în posesia unei hărți strategice care a dat dovadă clară
a intenţiilor japonezilor de a asalta Pearl Harbor.
Harta strategică a fost pregătită
de către Departamentul de Informaţii Militare Imperiale Japoneze.
Martin a scris:
„De îndată ce am primit documentul,
L-am sunat pe secretarul de stat Cordell Hull și i-am spus ce am.
Secretarul Hull mi-a ordonat să nu anunț nimănui despre hartă
și a declarat că mă va suna imediat ce va vorbi cu președintele Roosevelt.
În aproximativ o oră, a sunat pentru a spune că a vorbit cu Roosevelt
și au fost de acord că ar fi foarte grav
dacă orice informație cu privire la această hartă a ajuns la serviciile de știri...
I-am spus că este o responsabilitate gravă
să rețină publicului astfel de informații vitale.
Secretara m-a asigurat că
el și Roosevelt l-au considerat esențial pentru apărarea națională”.
Generalul Elliott R. Thorpe a servit ca atașat militar�
în Java controlată olandeză, Indiile Olandeze.
În 1941, când olandezii au încălcat un cod diplomatic japonez,
(?) mesajul interceptat se referea la un atac japonez planificat asupra Hawaii,
Filipine și Thailanda.
Imediat a transmis informația prin cablu către Washington
și a livrat prompt copii ale textului decodat pentru a include
Președintele Roosevelt, secretarul de stat Cordell Hull,
secretarul de război Henry Stimson,
Șeful Statului Major al Armatei, generalul George Marshall
și șeful operațiunilor navale, amiralul Harold Stark.
Copii au ajuns și lui Harry Hopkins, consilierul comunist al FDR.
Pentru că SUA și Marea Britanie
acum urmărise codurile de comunicații navale ale Japoniei,
toate codurile importante japoneze au fost încălcate.
Roosevelt știa despre atacul surpriză care urma,
dar nici un avertisment nu a fost trimis comandanților de la Pearl Harbor.
Informații navale interceptate și traduse
numeroase dispece navale japoneze, unele clar revelatoare
că Pearl Harbor fusese vizat.
Dacă urma o ruptură în relațiile cu SUA,
Tokyo va emite un avertisment radio special.
Mesajul care trebuia repetat de trei ori în timpul unui raport meteorologic a fost
Vânt de est, ploaie.
„Vântul de est” însemna Statele Unite;
„Ploaia” însemna scindarea diplomatică (război).
Acest mesaj prospectiv a fost considerat atât de semnificativ
că monitoarele de radio din SUA îl urmăreau constant,
iar Departamentul Marinei a scris-o pe carduri speciale de memento.
Pe 4 decembrie, Higashi no kaze ame
a fost difuzat și preluat de serviciile de informații de la Washington.
În timp ce emite ultimele provocări ale Japoniei,
FDR și președintele său militar George Marshall,
au pus momeala pentru ca peștii japonezi să muște.
Ziarul a dezvăluit că Roosevelt a plănuit un război
înainte de atacul asupra Pearl Harbor. „Planurile de război ale FDR!” - Chicago Daily Tribune
Japonezii ar putea lovi în weekend! - Agentul de publicitate din Honolulu
Japonia ar putea lovi în weekend! - Hilo Tribune Herald
Japonezii, în speranța de a câștiga un avantaj timpuriu,
a decis să impună cât mai mult pericol Marinei SUA.
În dimineața zilei de 7 decembrie 1941,
Avioane japoneze lansate de pe portavioane
a atacat flota americană la Pearl Harbor din Hawaii,
scufundarea sau deteriorarea gravă a 18 nave,
inclusiv 8 nave de luptă, distrugând 188 de avioane.
Atacul de la Pearl Harbor a declanșat o frenezie bruscă a presei
și un val de entuziasm patriotic pentru intrarea în război.
Roosevelt și oamenii din jurul lui aveau în sfârșit să aibă război mondial.
Atacul nu a fost o surpriză.
Roosevelt a permis în mod deliberat să moară 2.400 de marinari americani fără niciun avertisment.
Din Jurnalul lui Henry Stimson,
putem vedea că sentimentul imediat al lui Stimson nu a fost unul de întristare
sau indignare pentru viețile pierdute la Pearl Harbor, ci mai degrabă de ușurare:
„Când a venit prima știre că Japonia ne-a atacat,
primul meu sentiment a fost de ușurare că a venit o criză (...)”
Oliver Lyttelton, director de producție britanic în timpul războiului,
a fost incontestabil corect când a declarat:
„Este o parodie asupra istoriei de spus vreodată
că Statele Unite au fost forțate să intre în război.
America i-a provocat pe japonezi într-o asemenea măsură
că au fost forțați să atace”.
Textul declarației de război a lui Hirohito a apărut o dată în New York Times
înainte ca acuzația sa să dispară în câștigătorii istoriei oficiale.
„... Prin prezenta declarăm război Statelor Unite ale Americii și Imperiului Britanic
pentru a asigura stabilitatea Asiei de Est și pentru a contribui la pacea mondială...
...Pentru a cultiva prietenia între națiuni
și să se bucure de prosperitate în comun cu toate națiunile
a fost întotdeauna principiul călăuzitor al politicii externe a imperiului nostru.
A fost cu adevărat inevitabil și departe de dorințele noastre ca Imperiul nostru
a fost adus să încrucișeze săbiile cu America și Marea Britanie (...)”
Hamilton Fish a ținut primul discurs în Congres pe 8 septembrie 1941,
cerând declararea războiului împotriva Japoniei.
În cartea sa „FDR: Cealaltă parte a monedei”,
Fish spune că îi este rușine de acest discurs astăzi,
și dacă ar fi știut ce făcuse Roosevelt pentru a provoca Japonia să atace,
n-ar fi cerut niciodată o declaraţie de război.
Fish a spus că Roosevelt a fost principalul brand care a aprins fuzibilul războiului,
atât în ​​Europa cât şi în Pacific.
Foametea lui Churchill
În 1943, când Japonia a ocupat importantul export de orez din Birmania,
britanicii au cumpărat cantități masive de orez și l-au tezaurizat.
Churchill a ordonat apoi deturnarea alimentelor din India
pentru a-și hrăni în schimb propriile trupe.
Acum, o marfă rară, prețul orezului a crescut de patru ori.
Grâul din Australia,
care ar fi putut fi livrat indienilor înfometați înainte,
a fost în schimb transportat la trupele britanice.
Și mai rău, autoritățile coloniale britanice din nou sub conducerea lui Churchill,
a refuzat efectiv oferte din Canada și Statele Unite
pentru a trimite mâncare gratuită în țara înfometată.
Churchill a ucis în mod intenționat de foame peste 4 milioane de bengalezi nevinovați
pentru a pompa resurse în războiul împotriva puterilor Axei.
Churchill i-a urat pe indieni aproape la fel de mult pe cât îi ura pe germani,
pentru că India își dorea independența față de Marea Britanie.
Gandhi a fost, de asemenea, foarte pozitiv pentru Hitler.
Mai târziu, la o reuniune a cabinetului de război, Churchill a dat vina pe indieni înșiși
pentru foamete, spunând că „se reproduc ca iepurii”.
Aceste victime nu erau evreiești și de aceea nu auzi niciodată despre ele.
Churchill nici măcar nu a încercat să ascundă faptul că ura indienii și germanii:
„Urăsc indienii... Sunt oameni fiare”.
El a mai spus că Gandhi:
„Ar trebui să stea legat de mâini și de picioare la porțile Delhi,
iar apoi călcat în picioare de un elefant enorm
cu noul vicerege aşezat pe spate”.
Comentariul plin de culoare al lui Churchill poate să fi fost un produs
a dependenței sale terminale de alcool
sau doar impulsivitatea lui antisocială generală.
Ceea ce face totul o tragedie mai mare
este că victimele nu au fost niciodată despăgubite
și persoana responsabilă de foamete
nici măcar nu a fost considerat responsabil;
În schimb, a fost celebrat ca un erou.
ZIUA Z
Pantecul moale al Europei a fost lăsat vulnerabil la un atac
iar câmpurile petroliere ale României au alimentat armata germană.
Hitler era îngrijorat că Aliații vor invada Iugoslavia, Grecia
iar națiunile balcanice să reducă aprovizionarea cu petrol a Germaniei
și lansează o ultimă împingere asupra Germaniei dinspre sud și sud-est.
Un astfel de atac ar fi dezastruos și în detrimentul Germaniei,
dar în loc să profitați de această ocazie pentru a pune capăt războiului,
Churchill, Dwight Eisenhower, Montgomery și George Marshall
a insistat în schimb să facă pregătiri pentru o invazie
din nordul Franței puternic fortificate pentru a prelungi războiul,
ucideți mai mulți europeni și cumpărați sovieticilor timpul necesar pentru a mărșălui spre vest,
și în cele din urmă să-l permită pe Stalin
să ia toată Europa de Est așa cum fuseseră de acord.
Motivul pentru aceasta a fost că Roosevelt și Henry Morgenthau
a imaginat o lume postbelică în care sovieticii și Statele Unite
își va uni forțele pentru a pune bazele
pentru un guvern mondial comunist internațional, o ONU.
La ceasul al 6-lea al zilei a 6-a a lunii a 6-a a anului 1944,
Forțele britanice, americane și canadiene au traversat Canalul Mânecii
și a lansat invazia de Ziua Z,
aterizare în Franța ocupată de germani de pe coasta Normandiei.
Roosevelt și Churchill au asigurat de ani de zile Uniunea Sovietică
cu ajutor militar și financiar.
Acum, în sfârșit își trimiteau trupele să lupte și să moară pentru comunism.
Aproape 10.000 de oameni au fost uciși în timp ce asaltau plajele fortificate ale lui Hitler din Normandia.
În cele din urmă, (Operațiunea) Overlord a stabilit cu succes
un cap de pont inițial de 100.000 de militari.
Din această bază din nordul Franței,
Aliații au fost întăriți pentru împingerea către Germania.
În același timp, Teroarea Roșie a înaintat dinspre est,
echipat până în dinți cu ajutorul american avansat de la Roosevelt.
Cu Italia, de asemenea, sub ocupație aliată,
Germania avea acum trei fronturi de apărat: vest, sud și est.
Pentru a da intentionat comunistilor
și mai mult timp pentru a cuceri și a viola Europa de Est,
Generalii Eisenhower și Marshall au întârziat înaintarea
a Armatei a treia a generalului Patton,
mergând până acolo încât să reducă transporturile de benzină către armata lui Patton.
Patton a spus în august 1944:
„În prezent, principala noastră dificultate nu sunt germanii,
dar benzina.
Dacă mi-ar da suficientă benzină, aș putea merge până la Berlin!”
Bătălia de la bulge
Între decembrie 1944 și ianuarie 1945,
forțele germane au făcut un ultim efort disperat de a respinge forțele aliate,
care i-a luat complet prin surprindere pe Aliați
și aproape că a întors războiul pe cap.
S-a luptat în pădurea din jurul regiunii muntoase din Belgia,
puternica ofensivă germană va fi cunoscută sub numele de Bătălia de la Bulge.
Forțele americane au fost întâlnite cu divizii germane Panzer în pădurea Ardenne,
luptându-se cu vremea rece în timp ce se luptau între ei.
A fost un moment decisiv în al Doilea Război Mondial,
care i-ar oferi lui Hitler o ultimă şansă de a conduce înapoi
armatele aliate care se apropiau de coasta.
Dorința lui era să-i forțeze înapoi la o pace negociată.
Un sfert de milion de soldați germani
s-au rostogolit spre Frontul de Vest și și-au mutat unitățile
în secret spre punctele de la est de Ardenness la sfârșitul lunii octombrie.
Aliații i-au subestimat pe germani
și au crezut că nu au puterea militară pentru un asemenea atac.
(?) În decembrie, odată cu avansarea germanilor și înconjurarea Bastognei,
(?) apoi a condus râul Meuse,
Trupele americane au descoperit trupe germane în față și în spatele lor.
Mii de soldați aliați și-au distrus armele
și a renunțat la una dintre cele mai mari capitulări din istoria militară.
Muniția a fost scurtă, deoarece batalioanele au fost reduse la 10 cartușe per armă
iar condițiile meteo erau încă reci și cu zăpadă.
Condițiile de îngheț
nu a făcut-o ușor pentru nicio parte din lupte.
Degerăturile au fost răspândite, iar frigul puternic a provocat victime suplimentare.
Germanii au intrat (?) pentru a-i încercui pe aliați din Bastogne din toate părțile.
Dacă ar fi vrut, germanii ar fi putut acum să ia cu ușurință Bastogne,
dar în schimb le-au dat americanilor un ultimatum cu privire la o capitulare onorabilă.
Aliații nu ar avea nimic din asta.
În schimb, avioanele aliate au sosit și au început să atace și să bombardeze germani,
și aruncând provizii către aliați,
suficient pentru a-i face pe americani să întoarcă valul.
Pe 3 ianuarie, Aliații au lansat un contraatac
iar pe 16 ianuarie, patrule din armatele 1 și 3
s-a întâlnit la nord de Bastogne și i-a împins din nou pe germani.
La începutul lunii februarie, germanii au fost împinși înapoi de unde au început din nou.
În același timp, sovieticii au ocupat câmpurile petroliere vitale din est,
ceea ce a cauzat lipsa de combustibil pentru tancurile germane din Occident.
Această lipsă de combustibil i-a împiedicat să ajungă în râul Meuse
și a lăsat Luftwaffe definitiv blocată.
Pierderile germane au epuizat ultimele rezerve și s-au ridicat la 84.834.
Forțele germane rămase vor fi acum alungate înapoi la retragerea lor la Berlin.
Bătălia de la Bulge a fost și cea mai sângeroasă bătălie
Forțele americane au luptat în război, care s-a soldat cu 19.000 de morți,
47.000 de răniți și 23.000 de capturați.
MOARTEA DE DEASUPRA
Winston Churchill l-a numit pe profesorul evreu Lindemann
în calitate de consilier personal.
Lindemann împreună cu Churchill au decis că
Germania ar fi supusă saturației zonei de covoare, bombardamentelor nerestricționate,
sau ceea ce victimele înseși au numit bombardamentul terorist.
Lindemann a sugerat bombardarea orașelor germane
și că zonele civile ale clasei muncitoare erau ținte legitime.
Aceste bombardamente au început la 10 august 1940,
cu bombardamentul din orăşelul Freiburg.
Aceasta a fost înainte ca germanii să înceapă să bombardeze orașele britanice.
Scopul bombardamentelor a fost să spargă spiritul germanilor.
Între 1940 și 1945, 61 de orașe germane
cu o populaţie totală de 25 de milioane de suflete
au fost distruse în campaniile de bombardare de către Aliați.
Aliații au vizat în mod special civili nevinovați.
Multe orașe mari, cum ar fi Köln și Essen
a suferit peste 250 de raiduri fiecare.
strategia deliberată a lui Churchill
ucidea cât mai mulți civili germani.
„Poate data viitoare să o faci
va fi uciderea femeilor, a copiilor și a populației civile”,
a explicat Churchill.
În 1943, când SUA i-au rearmat pe britanici,
civilizaţia pentru care nemţii luptaseră cu înverşunare
era acum înconjurat din fiecare unghi.
Fiecare avion care se îndreaptă spre Germania
a fost încărcat cu tone de explozibili mari și bombe incendiare.
Peste orașe, americanii strategic
au bombardat fabrici industriale în timpul zilei,
în timp ce britanicii au vizat în mod intenționat civili nevinovați noaptea,
vizând casele comunităţilor muncitoare.
Planul era să provoace cât mai multe pagube, să distrugă cât mai multe case,
și să ucidă cât mai multe femei, copii și bătrâni.
Churchill dorea să fie demolate mai mult de două orașe pe lună
până când nu va mai rămâne niciunul.
Bomber Harris, a susținut bombardarea orașelor.
Orașul pe care s-a concentrat cel mai mult a fost Berlinul. Arthut Harris
În documentele de la Operațiunea Thunderclap, el a afirmat că
dorea devastarea totală a centrului Berlinului.
Mai multe bombe cu greutate mare (?) așteptă ar fi aruncate asupra orașului Berlin
decât pe toată Marea Britanie în timpul întregului război.
„Orașele germane... vor fi supuse unui calvar
care nu a fost niciodată experimentat
de o țară în continuitate, severitate și amploare...
Pentru a atinge acest scop, nu există durate de violență la care să nu mergem”,
a garantat Winston Churchill.
Pe măsură ce roiuri de bombardiere britanice au început o distrugere sistematică a Germaniei,
tone de explozivi puternici au fost dezlănțuite asupra națiunii,
ca scoli, spitale, case, frumoasa arta antica
iar arhitectura au fost toate șterse.
Aliații au crezut că acest lucru ar scădea moralul german,
atât pe frontul de acasă, cât și pe frontul de luptă, până la punctul că
colapsul absolut era inevitabil pentru cel de-al Treilea Reich.
În oribilele crime de război instigate de Churchill și Arthur Bomber Harris,
sute de mii de civili germani ar fi acum arși de vii
în furtuni de incendii consecutive în orașele germane.
Multe dintre aceste raiduri au constat în atacuri inițiale folosind bombe puternic explozive
pentru a sparge clădiri, urmat de atacuri folosind mii
de bombe incendiare pentru a incendia toate țesăturile,
mobilierul și tapițeria expuse de explozivi.
În acest fel, furtunile de incendiu au fost create în condițiile potrivite,
care a ars de vii zeci de mii de oameni,
în special femeile și copiii de acasă,
în timp ce bărbaţii erau în faţă.
Primele bombe explozive au explodat un șir de clădiri,
în pregătirea dispozitivelor incendiare
eliminând sistemele de avertizare împotriva raidurilor aeriene
și provocând distrugeri masive și moarte.
Firewall-urile și conductele de apă au fost, de asemenea, complet distruse.
Când bombardierele hohote i-au eliberat încărcătura letală,
un crescendo de foc a coborât asupra orașelor.
Dresda se transforma într-un ocean de foc.
Temperaturile aerului au urcat la 600° Celsius.
Vânturile de până la 45 de metri pe secundă au aspirat tot oxigenul în centrul furtunii.
Sute de mii de oameni au fost arse de vii.
Un membru al echipajului RAF a spus:
„Acolo jos erau oameni prăjiți în asfalt topit pe drumuri.
Erau arse
și amestecam bombe incendiare în acest Holocaust.
Mi-a părut teribil de rău pentru oamenii din acel incendiu pe care îl ajutam să-i alimentez.
A fost rău.
Mii de bombe incendiare aruncând peste tot.
Explozii, căldură, foc, oameni care țipă, oameni care ard, oameni în viață,
dar nu a fost după vreo jumătate de oră...
a început să dezvolte ceva care era cu adevărat rău.
Au venit și au aruncat toate aceste incendiare
și apoi, desigur, au venit val după val...
deci impactul a fost mai puternic,
La 35 de minute, la 40 de minute după primul...
bombe au fost aruncate, bombe au fost aruncate în afara clădirii în care se afla,
mi-am ucis partenerul, Harry și...
și aproximativ trei sferturi din oamenii de acolo au fost uciși,
și așa ieși, și ieși acolo acum și te ridici (?) la cuptor.
Este un cuptor, pentru că eram în centrul Dresdei...
A fost...
A fost al doilea val care a creat cu adevărat tornada...
pentru că atunci au început să piardă blockbusterele de 4000 de lire sterline,
4000 de kilograme de napalm,
(?)care dacă a scăpat ceva,
(?) Am fost vreo 300 de metri...
A fost... Ei l-au incinerat
pentru a alimenta focul, astfel încât să vină vântul.
Aceasta este cu adevărat forța tornadei și pur și simplu nu poți...
Dezumanizează totul, orice ai experimentat înainte...
Au incercat ????
și primul lot s-a blocat în mijlocul ei...
nu au putut scapa...
si in sfarsit...
(?) se aprind
Erau încă în viață...
si apoi... si apoi...
(?) apoi au explodat.
Val după val de fosfor și bombe incendiare
spălat peste populația civilă germană fără apărare.
Mii de bătrâni, femei și copii germani s-au sufocat
sau a fost ars de viu în subsoluri și tuneluri unde se ascundeau
pe măsură ce oxigenul era aspirat din ascunzişurile lor
și trase spre flăcări pentru a alimenta flăcările.
Alte mii se năpusteau în aer
și aspirat de vânturi, chiar în foc.
Unii au pierit în exploziile de căldură albă.
Căldură suficient de intensă pentru a topi carnea umană.
Oriunde era o fântână sau un canal,
locuitorii orașului au sărit doar pentru a fi fierți de vii.
Atacurile au lăsat orașele într-o mare de foc furioasă.
Sute de incendii mai mici s-au contopit într-un singur incendiu uriaș.
Mase uriașe de aer au fost apoi aspirate pentru a alimenta infernul,
provocând o tornadă artificială.
Furtuna de foc din Dresda a fost atât de masivă încât piloții au raportat că carlingele lor
de fapt au fost iluminate de marele foc.
Aspirația de aer a focului era atât de puternică încât
a smuls copaci și a ridicat acoperișuri de la case la kilometri distanță.
Panica totală a lovit oamenii.
Apoi a devenit atât de mare, încât nu a mai rămas nimic.
Ardea de jur împrejur...
doar ardea, totul, totul ardea.
Și orașul ardea! Era un foc strălucitor,
întunericul şi în acelaşi timp focul strălucitor.
Era de nedescris - atât de crud!
O femeie și fiica ei au ars. Sora mea locuia în casa de alături.
Acolo locuiau în total vreo douăzeci de copii.
Au fost arse de vii.
Mi-au căzut în genunchi, au tremurat și au plâns.
Mai multe femei zăceau acolo cu burta deschisă.
Și se vedeau bebelușii, pentru că erau atârnați pe jumătate afară.
Mulți dintre bebeluși au fost mutilați.
Lucruri de genul ăsta, am văzut peste tot.
Și foarte încet, unul a devenit amorțit.
Unul s-a comportat ca un zombi.
Unii au găsit pe cei dragi dispăruți...
majoritatea, însă, nu au făcut-o.
Când atacul s-a terminat, am ieșit în stradă, spre furtuna de foc.
Am văzut oameni morți, goi și m-am gândit: De ce sunt goi?
Erau goi pentru că le ardese hainele
și le smulseseră din trup.
Nu am văzut niciodată atât de mulți morți, ca după acest atac.
„A fost oribil, a fost oribil!
Fiica mea a venit la Sachsen Platz, am urcat treptele
și acolo nu zăceau decât cadavre, iar fiica mea m-a întrebat:
Mami, ce e asta acolo?
Și i-am spus: Nu te uita, toate sunt cadavre."
„A fost total lipsit de sens, este greu de descris.
Oricum, în întuneric vine un bărbat spre mine
de la banca Klein-Schachwitzer și se oprește.
Ține o valiză mică în mână și râde zgomotos,
de parcă ar fi nebun. A fost înspăimântător.
Am crezut că diavolul umblă pe pământ și deodată a spus:
Noi polonezi și cehi, știam, știam
iar mâine va fi un alt atac.
Am fost în stare de șoc, mai întâi orașul și apoi acest om.
Am stat acolo, încremenit de groază.”
După ce a făcut mai întâi așchii orașele vizate,
bombardierele britanice și americane s-au întors curând la mișcare
au îngrozit grupuri de refugiați și salvatori în timp ce încercau să evadeze.
Aliații au atras din nou civilii din adăposturile lor în aer liber.
Cum credeau că totul s-a terminat,
de două ori mai multe bombardiere s-au întors cu încărcături masive de bombe incendiare
și a aprins tot ce a mai rămas și a răspândit furtuni de foc
spre locurile în care refugiaţii germani au fugit.
Mustang-urile americane au apărut jos deasupra orașelor, aruncând tot ce se mișca,
inclusiv coloane de vehicule de salvare și animale.
Mustang-urile care zboară joase au mitraliat pacienți neajutorați
precum și mii de bătrâni, femei și copii,
toți cei care scăpaseră din oraș.
Când ultimul avion a părăsit cerul, orașele au rămas în ruine.
Străzile erau pline de șobolani care roiau peste grămezi de cadavre.
Oamenii au fost lichefiați într-un ??? masa
care s-au topit în asfaltul drumului și unii au rămas în cenuşă.
Milioane de refugiați au fugit din orașe,
luând cu ei povești despre cea mai groaznică groază la care fuseseră martori vreodată.
După atac, am continuat să alerg. Deodată am rămas singur, toată lumea împrăștiată
iar m-am dus la pajiștile de pe malul râului Elba.
M-am întors și pentru prima dată m-am uitat în jur și am plâns după Dresda.
Am plâns și am plâns pentru orașul meu natal.
RAF-urile campanie necruțătoare împotriva Germaniei
în ultimele luni ale războiului a fost o crimă de război masivă
care nu a servit absolut niciunui scop militar.
Cel mai rău dintre toate raidurile a fost cel declanșat pe Dresda.
Nu a avut niciun câștig strategic sau tactic în război pentru Aliați.
Dresda nu avea baze militare, nici centre de comunicații
sau industrie grea și fără apărare aeriană.
Era cunoscut ca un loc de spectacol al culturii
și unul dintre cele mai frumoase orașe din Germania.
Acest raid aerian aliat a lăsat 24.866 de case distruse.
11 mile pătrate de bunuri imobiliare de calitate
și comori culturale de neînlocuit total devastate.
35.000 de cadavre recunoscute disponibile pentru a fi identificate
și sute de mii de cele de nerecunoscut.
Mai mult de trei cincimi din Dresda a fost complet distrusă de bombardamente
care a durat mai mult de 14 ore.
Din cauza atât de mulți refugiați care fugeau spre est au locuit în Dresda,
este greu de spus cu exactitate câți au fost uciși.
Majoritatea revizioniștilor cinstiți au estimat numărul morților la un nivel variabil
de la 350.000 la 600.000 de morți.
A fost numit bombardament terorist printre germani.
Cred că chiar și unii dintre piloții britanici ai RAF
iar americanii îl cunoșteau și ca un bombardament terorist.
Nu se glumau, știau ce fac.
Ei sacrificau femei și copii
jos, în orașele germane.
Acest lucru a fost sfințit, care a fost sancționat de guvernele britanic și american.
Această încercare deliberată de a ucide cât mai mulți oameni,
o încercare deliberată de a pârjoli de pe fața pământului fiecare oraș german
peste o anumită dimensiune, să zicem 25.000 de oameni.
Cu toții am auzit de Dresda. Dacă nu, ar fi trebuit să auzim de Dresda.
Dar ceea ce majoritatea oamenilor nu știu este că,
aproape fiecare oraş german a suferit o soartă asemănătoare adică
bombardament devastator teribil și apoi o furtună de foc
care este creat prin aruncarea bombelor cu fosfor pentru a aprinde dărâmăturile
asta a făcut bucăți acest oraș.
Nimic nu m-a pregătit să văd femei și copii
coboara si zboara prin aer.
Nimic nu m-a pregătit pentru asta.
După Dresda, am fost... un nebun, mi-a luat 40 de ani să trec peste asta.
Nu cred că am râs nici măcar 40 de ani.
Nici nu puteam să râd sau altceva.
(?) Am spus și mai spun, și ???
Nu-i voi ierta niciodată pe oamenii care au făcut acele raiduri
și asta este valabil pentru toți, Churchill, Attlee, toți,
(?) orice pot spune.
(?) Ei încă continuau să bombardeze alte orașe ca acesta
și apoi, desigur, au încercat să dea vina pe altcineva.
(? ) Nu, trebuia să fim băieții buni
și am terminat într-un scenariu mai rău. (?)
Ceea ce mă enervează este că toate acestea au fost făcute în numele nostru.
Atentatele teroriste ale Germaniei în timpul celui de-al Doilea Război Mondial
a lăsat morți aproximativ 3 milioane de germani, dintre care 500 de mii copii,
până la 10 milioane de răniți și 25 de milioane de persoane fără adăpost.