OPERACIJA BARBAROSA
Staljin je prekršio Sovjetsko-Poljski pakt o nenapadanju
invazijom Poljske 1939-e.
Staljin je prekršio Sovjetsko-Finski pakt o nenapadanju
invazijom Finske 1939-e bez ikakve objave rata,
time započevši 'zimski rat'.
Herojski Finci su uzvratili velikoj Crvenoj armiji.
Staljin je bombardovao Švedsku 1940-e.
Staljin je prekršio odredbu sovjetsko-nemačkog pakta o nenapadanju,
Ribentrop-Molotov, invazijom na Litvaniju, Estoniju i Letoniju 1940. godine.
Boljševici su po standardnoj komunističkoj praksi
došli da terorišu, muče i ubijaju narod.
Sovjetske deportacije stočnih kola
su uticale na više od pola miliona Estonaca, Letonaca i Litvanaca.
Evropski hrišćani su otpremani u Gulage.
12% celokupnog baltičkog stanovništva je bilo ili deportovano u Sibir
ili pogubljeno od strane Jevrejske Sovjetske Tajne Policije.
Staljin je zgrabio deo istočne Rumunije 1940. godine
i prinudio Rumuniju da preda Besarabiju, Moldaviju.
U bolesnom dvostrukom standardu,
saveznici su ćutali o ovoj brutalnoj sovjetskoj agresiji.
Umesto toga, 15. oktobra 1939. potpisan je Čerčil-Staljin pakt.
Državni ratni sekretar, Čerčil, je potpisao izvršne dokumente
ovog pakta 8. februara 1940. u Londonu.
Saveznike je boljelo dupe za Poljsku.
Samo su je iskoristili za započinjanje rata protiv Nemačke.
A sada..i dalje nema još nikakvih bojkota niti objava rata Sovjetskom Savezu.
Nema antikomunističke propagande u medijima
i nema: 'Staljin je ratni-huškač'.
Ništa.
Od 1933-e, kada se sprijateljio sa Sovjetima,
Ruzvelt je pouzdano održavao bliske odnose sa ljudima
koji su bili ili komunisti ili komunistički simpatizeri.
Hitler je bio svestan da je Staljin na putu da izvrši invaziju nad Evropom.
Njegove sumnje u vezi Staljina
su se od pada Sovjetskog Saveza dokazale kao legitimne.
Dokument Br. 103202/06 potpisan od načelnika generalštaba Kiril Meretskov-og 1940.
je otkrio da se Staljin spremao za invaziju na Zapadnu Evropu jula 1941.
u masovnoj invaziji pod nazivom Operacija Groza (Operacija Grmljavina).
Datum je 18. septembar 1940-e,
tri meseca pre nego što je potpisana nemačka „Operacija Barbarosa”.
Nakon što je Georgy Zhukov postao načelnik Generalštaba u februaru 1941.
plan je nazvan MP 41 (Mobilisatsionni Plan 41).
Može se naći u takozvanoj "Osobaya Papka",
fajlu koji sadrži oko 100.000 strogo poverljivih dokumenata.
U knjizi 'Ledokol' ili 'Ledolomac', ruski jevrejski istoričar Viktor Suvorov
nam daje ubedljiv dokaz da je Hitler bio primoran na preventivni udar
protiv ogromne sovjetske vojne mašine
koja je bila spremna da napane i uništi celu zapadnu Evropu.
Suvorov citira strogo poverljiva sovjetska dokumenta, koja dokazuju
da je Sovjetska armija u potpunosti izgrađena kao ofanzivna snaga.
Staljin je koristio klasičnu strategiju 'zavadi pa vladaj'.
Prvo se nadao da će Britanija, Francuska i Nemačka
biti izloženi, uništeni i iscrpljeni
kako bi Crvena armija mogla da izvrši invaziju na njihovu teritoriju na Zapadu.
Sve boljševičke pripreme su bile za invaziju, ne za odbranu.
Sovjetski Savez je već pomerio diviziju za divizijom
bliže nemačkoj granici.
Proizvodio je pet do deset puta veći broj tenkova, mitraljeza,
topova i aviona nego koje je Nemačka mogla da proizvede.
Šanse za Nemačku su se pogoršavale svakim prolazećim mesecom.
S obzirom na otvoreno izraženu ambiciju komunista da osvoje svet,
nije moglo biti sumnje
da je Staljin bio spreman za napad na Nemačku.
Godine 1941-e, admiral N. G. Kuznetsov je bio sovjetski ministar mornarice,
kao i član Centralnog Komiteta Sovjetske Komunističke Partije.
U svojim posleratnim memoarima se prisećao:
„Za mene postoji jedna neosporiva stvar,
Staljin ne samo da nije isključio mogućnost rata sa Hitlerovom Nemačkom,
naprotiv, smatrao je da je takav rat... neizbežan...
Staljin se pripremao za rat... široke i raznovrsne pripreme,
počevši od datuma... kojeg je sam izabrao.
Hitler mu je poremetio proračune“.
Nemačka i Italijani su saznali za planirani sovjetski napad na Evropu
i pripremili kontraplan: Operaciju Barbarosa.
22. juna 1941. Hitler je u preventivnom napadu izvršio invaziju na Sovjetski Savez.
Ovaj nemački preventivni udar
je spasio Evropu od Crvene armije, bar na neko vreme.
Staljin se pripremao da udari zapadnu Evropu sa 3 miliona vojnika
kada su ga nespremnog uhvatili nemački vojnici
koji su nosili kopče za kaiše sa ugraviranim rečima
'Gott mit uns', Bog sa nama; ulazeći u njihovu, sada antihrišćansku, Crvenu državu.
Od Baltičkog do Crnog mora,
Nemački vojnici su zauzimali položaje kako bi započeli invaziju.
Najbrutalnije bitke u zabeleženoj istoriji
su se odvile duž Istočnog fronta, koji se prostirao do Nemačke
preko Sovjetskog Saveza, Mađarske, Rumunije, Bugarske,
Balkana, Ukrajine, Belorusije, Poljske i baltičkih država.
U ovim predelima, najhrabriji Evropski vojnici su žrtvovali svoje živote
da oslobode Evropu od boljševičkog terora.
Ukrajinci, Rusi, Estonci, Letonci i drugi istočnoevropljani
su dočekivali Nemce dok su bili oslobađani ropstva
i mučenja kojim su ranije bili podvrgnuti pod sovjetskim rukama.
Lokalne žene su blagoslovile Nemce dok su prolazili.
Žene su vojnicima davale hranu
a vojnici su im čak pomagali u obnavljanju domova i crkvi.
...nemačka sela, ono što je od nas preostalo
je nagomilano u stočne vagone i otpremljeno u Sibir.
I dosta sela je zaista tako i nestalo.
I bukvalno je bilo pitanje sati, ako ne i minuta,
pre nego što je došao naš red u Halbštatu.
I razumem da je zapravo pola Halbštata bilo prognano.
A mi smo već sedeli na železničkoj stanici.
To je bilo septembra 1941-e, kada je nemačka vojska zauzela Ukrajinu
i zaustavila izgnanstvo, zaustavila vozove...zaustavili su vozove.
To je za nas bilo kao da nam je Gospod poslao anđele.
Ovde su bili ljudi koji su govorili nemački, koji su govorili visoki nemački,
koji su zaustavili teror koji nas je pratio 25 godina,
koji su došli i otvorili nam crkve i rekli:
„možete imati sve usluge koje želite“.
Bilo je kao u raju.
Moja majka, do dana kada je umrla, nikada...
nikada nije prestala da priča o dve prelepe godine koje je imala
sa nemačkom vojskom, kada je nemačka vojska došla i zauzela sela.
Preselili su se kod nas.
Preuzeli su kuće, rado smo ih davale. Mogli su imati...
Moja baka je počela da kuva kao da je kuvanje izašlo iz mode,
bilo je veličanstveno kada su došli Nemci.
I tamo su, po svemu sudeći, osnovali određeni štab.
Imali su neke radio emisije, određene stanice i tako dalje,
ali većina njih se preselila, naravno,
prešli su preko nas i krenuli na istok ka njihovoj borbi prema Moskvi...
I onda su gurali prema Moskvi...
Ali neki su ostali, i bili smo apsolutno ubeđeni
da su Nemci došli da nas spasu od komunizma.
I nikada nije bilo razloga da se predomislimo.
Zašto bismo? Nemci su u našim očima bili heroji.
Kako su Nemci napredovali na istok, milioni Rusa su odbili da se bore za Staljina
i umesto toga su se predali Nemcima.
Staljinovu tiraniju mrzeo je svaki slobodoljubivi Rus,
toliko je u stvari bio omražen, da su se cele formacije
predale i dobrovoljno prijavile da se bore za Nemce,
vraćajući nazad svoju otadžbinu od terora jevrejskog boljševizma.
Hitler je na komunizam gledao kao na otrov Evrope
i odlučio je da je svrha njegovog života da ga iskoreni i uništi.
Nemci nisu imali ništa protiv Rusa kao naroda,
već protiv komunizma.
Mnogi Rusi su se dobrovoljno prijavili da se bore za Hitlera.
Skoro pola miliona ruskih dobrovoljaca je služilo na prvim linijama fronta
i još 100.000 ili više su služili na drugim ne-borbenim položajima.
Antikomunistički vojnici Ruske oslobodilačke armije
su nosili nemačke uniforme sa ruskom značkom.
Godine 1944. zvanično je preimenovana u:
"Oružane snage Komiteta oslobođenja naroda Rusije."
Predvodio ih je general Andrej Vlasov, ali pod nemačkom vrhovnom komandom.
Borili su se hrabro, prvenstveno u ključnim ulogama protiv komunističkih partizana.
General Vlasov i Hajnrih Himler su se sastali i izgradili detalje
formiranja nove masivne armije sastavljene od Rusa.
Razmatrali su ono što se zvalo „Smolenski manifest“, napisan 1942-e,
koji je ocrtavao ciljeve oslobođenja Rusije od komunističke okupacije.
Njime je bilo predviđeno da će u novoj Rusiji:
„...Svaki narod će dobiti nacionalnu slobodu,
uključujući i pravo na samoopredeljenje.
Međutim, ostvarenje ovog prava na nacionalnu nezavisnost i slobodu je moguće
tek nakon uništenja Staljina i njegove klike“.
Himler i Vlasov su se složili da je u početku trebalo da bude
5 divizija organizovanih od ruskih ratnih zarobljenika i radnika
sa okupiranih istočnih teritorija,
čiji je broj do tada dostigao preko 5 miliona.
Hitler je takođe formirao jedinice Einsatzgruppen za neophodno uklanjanje
krvoločnog jevrejskog boljševičkog rukovodstva iz sovjetskih gradova.
Zločinački komunistički partizani su streljani i obešeni
kao kazna za ono što su učinili hrišćanskim Rusima.
Sada se pričalo da je Staljin doživeo nervni slom.
Adolf Hitler je objasnio:
„Verovatno ste svi osetili da je ovo gorak i težak korak za mene.
Nemački narod nikada nije imao neprijateljska osećanja prema narodima Rusije.
Međutim, tokom poslednje dve decenije,
jevrejsko-boljševički vladari u Moskvi su pokušali
da zapale ne samo Nemačku, već i celu Evropu.
Nemačka nikada nije pokušala
da širi svoj nacionalsocijalistički svetonazor u Rusiju.
Tačnije, jevrejsko-boljševički vladari u Moskvi
su neprestano pokušavali da nas, i ostale evropske narode,
potčine njihovoj vlasti.
Oni su to pokušali ne samo intelektualno,
već i pre svega vojnim putem.
Rezultati njihovih napora, u svakom narodu,
su bili samo haos, beda i glad“.
Pre Bitke za Moskvu,
Hitler je uspeo da pobedi sovjetsku armiju i uzme brojne zarobljenike.
Onda je došlo do neverovatnog zamrzavanja.
40 do 50 stepeni Celzijusa ispod nule.
Hladnoća je Nemcima stvarala probleme.
Nemačke trupe su imale samo letnje uniforme
a oprema se bi se u mestu zamrzavala.
Nijedan tenk se nije mogao pomeriti.
Vreme bi se pojačalo, a temperature pale.
Vreme bi se odlučno okrenulo protiv Nemaca,
i pre poslednjeg napada Vermahta na Moskvu, Nemačka se zaglavila.
U međuvremenu Ruzvelt je, kako bi spasio komunistički režim,
produžio 'Zakon o zajmu', što bi Sovjetskom Savezu poslalo
jos više finansijske i vojne moći; 11,3 milijarde
ili oko 150 milijardi današnjih dolara.
Baš su u to vrijeme velike mase sibirskih trupa
vraćene sa ruskog Dalekog istoka
i bačene protiv Nemaca.
Nemci nisu uspeli da zauzmu Moskvu
i umesto toga su ponovo bili gurnuti nazad.
Staljin je osećao potrebu da njegove trupe nadgledaju 'blokirne jedinice',
sa zadatkom da pogube svakog ko bi se sa fronta povlačio.
Svakog zarobljenika je takođe označavao kao izdajnika,
a kasnije pogubio ove bivše zatvorenike
dok su članove njihovih porodica poslate u logore.
Morate zapamtiti da kada je Crvena armija marširala,
iza Crvene armije je bila druga armija, vojska NKVD-a
koja je imala sopstvene tenkove, sopstvene mitraljeze i tako dalje.
Koja puca napred, tako da se niko ne može pomeriti nazad.
Staljinov sin, Yakov Dzhugashvili, zarobljen je od strane Vermahta 1942. godine.
Vermaht je ponudio razmenu nemačkih zarobljenika
sa Staljinom za povratak njegovog sina.
Staljin je to odbacio i izjavio:
„Nemam sina po imenu Jakov."
Iako su okolnosti nejasne, Jakov je kasnije umro u zatočeništvu.
Neki kažu da je naleteo na ogradu oko logora za ratne zarobljenike.
Neki kažu da je upucan dok je pokušavao da pobegne.
Približavajući se Staljingradu, Staljin je sada kukavički pobegao iz grada.
Staljingradska bitka između Nemaca i Sovjeta
se borila za kontrolu nad strateški vitalnim sovjetskim gradom
kojeg je Staljin imenovao po sebi,
danas poznat kao Volgograd.
Bitka je bila jedna od najkrvavijih u istoriji,
sa skoro dva miliona mrtvih vojnika i civila.
Staljinovo odbijanje da povuče Crvenu armiju iz grada
je dovelo do duge bitke i ogromne patnje
za gladne građane.
U julu 1942-e, Staljin je izdao naređenje koje je sprečavalo da bilo kakvo civilno stanovništvo,
čak ni žene ni deca, napuste grad.
Nakon što je nemački napad zauzeo veći deo grada,
Crvena armija opremljena američkim 'Zakonom o zajmu'
je uništila Nemce krvavim borbama od kuće do kuće.
Gubici koje su pretrpeli Nemci bi onemogućili pobedu u Rusiji.
Nemačka ratna ekonomija nije bila fokusirana na totalni ratni režim sve do 1943-e,
odnosno....prekasno.
2. februara 1943. godine
feldmaršal Friedrich Paulus se konačno predao Sovjetima.
300.000 nemačkih, hrvatskih, mađarskih, rumunskih i italijanskih vojnika,
uključujući 35.000 ruskih dobrovoljaca koji su se za Nemačku borili
protiv komunista, su sada bili opkoljeni.
Preko 11.000 je odbilo da položi oružja tokom zvanične predaje,
umesto toga preferirajupći da se do smrti bore protiv boljševika.
Početkom marta, sav otpor je bio zbrisan.
Oni koji su preostali su bili primorani da marširaju na istok
ili da do smrti rade u sovjetskim ubilačkim logorima.
Istoričari su sada potvrdili da su od 11.237 pisama
koje su vojnici poslali svojim porodicama,
gotovo sva izrazila spremnost i odlučnost
da se bore protiv komunizma i da umru boreći se za Nacional Socijalizam
i Firera Adolfa Hitlera.
Staljingradska bitka bi bila prekretnica u ratu.
Posle Kurske bitke 5. jula do 23. avgusta 1943-e,
Nemci su bili nadbrojani više od dva prema jedan
i pretrpeli žrtve od oko 203.000,
dok su komunisti izgubili 803.000.
Nemci nisu postigli svoj cilj.
Nemačka je bila primorana na potpuno povlačenje
pošto su SAD otvorile novi front u Italiji.
Nemačka više nikada neće povratiti inicijativu u ratu.
Nemci su polako bili potpuno proterani sa sovjetske teritorije,
nakon čega su ih Sovjeti proganjali širom istočne Evrope
i u samu Nemačku 1945-e.
Nemci su se sada borili protiv ledenih vremenskih uslova
i istovremeno nudili preko potrebnu zaštitu
izbeglicama koje su bežale od ubojitih komunista.
Sve više ljudi je očajnički bežalo sa Zapada
da bi od komunista došli do sigurnosti.
A onda se, naravno, 1943. priča promenila.
I Nemci su potisnuti nazad.
I u povratku su nas pomerili sa sobom,
ono što je od nas ostalo, i mi smo pošli dragovoljno.
Nije bilo kretanja pod nišanom.
Da smo ostali, komunisti bi nas odveli i pogubili
ili nas otpremili u Sibir,
pa smo vrlo rado krenuli, povukli smo se sa Nemcima...
Znate, ovde smo išli prema Rajhu, prema Nemačkoj,
koja je oduvek u našim mislima bila maštovito mesto.
Apsolutno smo verovali u Adolfa Hitlera.
Verovali smo u prirodu njegove borbe,
u zaslugama njegove borbe.
Imali smo ove veličanstvene nemačke vojnike koji su nas štitili celim putem,
a mi smo išli u Rajh.
Dakle, bilo je...usput je bilo mnogo pesama
u početku tokom jeseni.
Bilo je sve ove Hitlerove Omladine sa njihovom lepom elegantnom odećom
i na biciklima i davali su nam svežu vodu,
a devojke su kuvale, i znate, služili su nam kafu i tako dalje.
Uvek nas je hranila vojska.
Imali su kuhinju, poljske kuhinje, putne ???.
Onda je došla zima i hrane je ponestalo,
konji su se razbolevali, put je postajao sve uži.
Bilo je izuzetno hladno.
Kad pomislim na rat i na put,
Ne mislim toliko na glad koliko na hladnoću. Uvek je..uvek je bilo hladno.
To je ono čega se sećam.
A onda je, naravno, kada je došla zima, sve bilo teže i teže.
Često smo morali da prenoćimo u čudnim kućama.
Vojska bi konfiskovala kuće, tu bi smeštala izbeglice.
Vojska nas je do kraja čuvala.
Vojska nas nikada nije izneverila, nikada nas nije izneverila do samog kraja.
Imajte i na umu da Nemačkoj u to vreme nisu bile potrebne izbeglice.
Znate, gladovali su, mučili su se, nisu imali ništa.
Uzeli su nas kao porodicu.
„Svrha ovog fronta nije više zaštita pojedinačnih nacija,
već pre svega bezbednost Evrope, a samim tim i spasenje svih.” – Adolf Hitler
PEARL HARBOR
Dok su se vojnici na terenu borili da okončaju rat,
vodeći političari su činili sve što su mogli
da iz političkih razloga nastave sukob.
U oktobru 1940-e, kada je Nemačka potpuno kontrolisala evropski rat,
nije bilo šanse za britansku pobedu,
osim ukoliko bi SAD mogle da budu uvučene u sukob.
Istaknuti član britanskog ratnog kabineta, lord Arthur Greenwood,
je ponudio Jevrejima novi svetski poredak u nadi da će dobiti njihovu podršku
u uvođenju nevoljne Amerike u ratni sukob na isti način
na koji je to učinjeno 1917-e godine sa Balfurovom deklaracijom
koja je Jevrejima obećala Palestinu u zamenu za ulazak SAD-a.
Grinvud je dao proročansku izjavu:
"Kada ostvarimo pobedu, kao što sigurno oćemo..."
Greenvood obećava:
„U obnovi civilizovanog društva posle rata,
svuda treba i biće prava prilika za Jevreje
da daju karakterističan i konstruktivan doprinos“.
I to:
„Deset miliona američkih momaka će bit potrebno za posao obavljanja."
SAD će ući u rat 14 meseci kasnije.
Chaim Weizmann je Čerčilu septembra 1941. rekao:
„Uspeli smo da uvučemo SAD u Prvi svetski rat
i ako oni (SAD) urade ono što zahtevamo
u vezi Palestine i Jevrejskih oružanih snaga,
onda možemo nagovoriti Jevreje u SAD-u
da Sjedinjene Države uvuku i u ovaj rat takođe“.
Već 1939-e, brigadni general George Van Horne Mosely
je izložio plan u New York Tribune-u:
„Rat koji se sada predlaže postoji u svrhu uspostavljanja
Jevrejske hegemonije nad celim svetom“.
Iako je Britansko carstvo već imalo ogromne resurse
i milione muškaraca na njegovom raspolaganju, Čerčil i Ruzvelt
bi sada terali da SAD uđu u rat.
Nikada ranije u istoriji američki narod nije bio više anti-ratno nastrojen
ili ujedinjeni u svojim stavovima kao što su bili 1939-e,
u vezi ne mešanja u ono što su smatrali još jednim evropskim građanskim ratom.
Galupova anketa je pokazala da je 94% američkog naroda
bio apsolutno protiv učešća u rat kada je počeo u septembru 1939-e.
Obični ljudi su bili umorni od ovih ratova.
Uprkos ovoj činjenici, Ruzvelt je iznudio zakone u Kongresu
u kontradikciji navodnoj neutralnosti SAD-a.
1939. Ruzvelt je ukinuo Američki Zakon o neutralnosti
u korist jednostranog snabdevanja nemačkih neprijatelja oružjem.
Godinu dana nakon što je Ruzvelt usvojio 'Zakon o zajmu',
čime je zvanično okončano njegovo prerušavanje da je u ratu neutralan,
takođe je dozvolio američkim građanima da se pridruže britanskim vazduhoplovnim snagama.
Kršenjem međunarodnog prava,
Ruzvelt je nastavio sa zamrzavanjem svih nemačkih sredstava u SAD
i objavio je embargo na naftu protiv agresorskih država.
U Britaniju je poslata pomoć u iznosu od milijardu dolara pomoću 'Zakona o zajmu'.
Benjamin Gitlow, osnivački član Komunističke partije SAD-a,
je u 'I confess'(Priznajem) 1940. napisao:
„Kada sam bio u Moskvi, raspravljao se odnos prema
Sjedinjenim Državama u slučaju rata.
U privatnosti, mišljenje svih ruskih lidera sa kojima sam razgovarao je bilo
da rivalstvo između Sjedinjenih Država i Japana
zapravo mora izbiti u rat između njih dvojice."
Pošto je Ruzvelt bio dobro svestan količine javnog osećanja povodom ovog pitanja,
on bi iz više puta lagao američki narod o njegovoj ljubavi prema miru
i njegovoj odlučnosti da sačuva SAD od rata,
dok zapravo istovremeno čineći sve što je u njegovoj moći
da i Evropu i Ameriku uvuče u rat.
Kao i u slučaju Nemačke,
Japan je takođe razbio okove Rotšildovih interesa
i doživeo ekonomsko čudo i nacionalni preporod.
To se nije moglo dozvoliti.
Japan je morao biti uklonjen kako bi ponovo postao bankarska 'krava muzara'.
Dana 23. juna 1941-e,
Sekretar unutrašnjih poslova Sjedinjenih Država, Harold LeClair Ickes,
je u dopisu Ruzveltu napisao:
„Nikada neće biti tako dobrog vremena
za obustavljanje isporuka nafte Japanu kao što ga sada imamo.
Zbog embarga nafte Japanu može doći do takve situacije
koja bi ulazak u ovaj rat na
efikasan način učinila ne samo mogućim, već trivijalnim.
I ako bismo bili tako indirektno uvedeni,
izbegli bismo kritike da smo ušli kao saveznik komunističke Rusije“.
Ruzvelt je, naravno, još uvek očajnički tražio način da uđe u rat.
Zatim je zamrznuo sve japanske asete u SAD-u,
a kasnije je forsirao naftni embargo Japanu, u činu međunarodnog akta neprijateljstva.
Kao direktan rezultat, Japan je sada izgubio pristup 75% njegove prekomorske trgovine
i 88% njegovog uvoznog ulja.
To je dovelo do toga da Japan sada nema dovoljno resursa
da nastavi svoj rat protiv Kine.
Da bi izbegli rat, Japanci su prvo ušli u pregovore sa američkim zvaničnicima
koji su zahtevali da se Japan prvo povuče iz komunističke Kine
pre nego što bi bilo koji embargo prestao.
Ruzvelt je, naravno, znao da Japanci
nikada ne bi dozvolili da budu poniženi na takav način.
Ako bi Japanci odbili, embargo bi se nastavio
a oni bi propali od ekonomskog gušenja.
Ako bi se povinovali i povukli sve trupe sa kopna,
komunizam bi zahvatio istočnu Aziju,
baš kao što se desilo posle rata,
što je rezultiralo komunističkom Kinom i korejskim i vijetnamskim ratovima.
Japancima je dat novčić sa 2 glave:
umri od gladi ili umri od komunizma.
Odlučili su da odbace obe ove opcije i da se umesto toga bore.
Ratni sekretar Henri Stimson je to izrazio u svom dnevniku:
„Suočavamo se sa delikatnim pitanjem diplomatskog ograđivanja koje treba sprovesti
kako bi bili sigurni da je Japan ogriješen,
i kako bi napravio prvi loš potez - overtni potez...
Bilo je pitanje kako izmanipulisati Japance
na poziciju ispaljivanja prvog metka..."
Glavna organizacija koja je propagirala javnu podršku
za umešanost SAD u evropski rat pre napada na Perl Harbor
je bio pametno imenovani "Komitet za odbranu Amerike Pomažući Saveznicima".
Krajem 1940. senator Zapadne Virdžinije, Rush D. Holt,
je izdao detaljan pregled komisije:
„Komitet ima snažne veze sa bankama, firmama za osiguranje,
finansijskim investicionim firmama i industrijskim odnosima.
Oni zauzvrat utiču na predsednike fakulteta i profesore,
kao i na novine, radio i druga komunikaciona sredstva.“
Ako bi komitet uspeo da uvuče SAD u rat, Holt je upozorio:
„Američki dečaci će proliti svoju krv
za profitere, političare i 'platiote'.
Ako dođe do rata, na rukama sponzora Belog komiteta će biti krvi -
krvi Amerikanaca ubijenih u bespotrebnom ratu“.
U martu 1941. spisak većine finansijskih pristalica komiteta
je javno objavljen i otkrivene su snage
željne da uvedu Ameriku u Evropski rat.
Moćni međunarodni, prvenstveno jevrejski, bankarski interesi
su bili dobro zastupljeni.
U svom dnevniku iz 1. maja 1941.
Charles A. Lindbergh, američki herojski avijatičar i mirovni vođa,
je razotkrio koaliciju koja je gurala Sjedinjene Države u rat:
„Pritisak za rat je visok i raste.
Narod se njemu protivi, ali uprava izgleda da ima
'nešto među zubima' i odlučni su ka putu u rat.
Većina jevrejskih interesa u državi stoje iza rata
i oni kontrolišu ogroman deo naše štampe i radija
i većinu naših filmova“.
Dr Milton Eisenhower je bio brat generala Eisenhower-a. Rekao je:
„Predsednik Ruzvelt je smatrao da je neophodno da državu uvede u Drugi svetski rat
kako bi spasao svoju socijalnu politiku“.
Početkom 1941-e, kongresmen Martin Dies je
došao u posed strateške karte koja je davala jasan dokaz
o namerama Japanaca da izvrše napad na Perl Harbor.
Strateška karta je pripremljena
od strane Japanskog Carskog vojno-obaveštajnog odeljenja.
Martin je napisao:
„Čim sam dobio dokument,
telefonirao sam državnom sekretaru Cordell Hull i rekao mu šta imam.
Sekretar Hull mi je naredio da nikome ne dajem do znanja o karti
i izjavio je da će me pozvati čim razgovara sa predsednikom Ruzveltom.
Za otprilike sat vremena telefonirao je da kaže da je razgovarao sa Ruzveltom
i da su se složili da bi bilo vrlo ozbiljno
ako bi bilo kakva informacija u vezi sa ovom kartom stigla do novinarskih službi...
Rekao sam mu da je velika odgovornost
kriti takve vitalne informacije od javnosti.
Sekretar me je uverio da su
on i Ruzvelt to smatrali neophodnim za nacionalnu odbranu“.
General Elliott R. Thorpe je služio kao vojni atašé
u Javi pod holandskom kontrolom, u Holandskoj Indoneziji.
Godine 1941-e, kada su Holanđani dešifrovali japanski diplomatski kod,
presretnuta poruka se odnosila na planirani japanski napad na Havaje,
na Filipine i Tajland.
Informaciju je odmah poslao Vašingtonu
i brzo dostavio kopije dešifrovanog teksta, uključujući
predsednika Ruzvelta, državnog sekretara Cordell Hull-a,
vojnog sekretara Henry Stimson-a,
načelnika generalštaba generala George Marshall-a
i načelnika pomorskih operacija admirala Admiral Harold Stark-a.
Kopije su takođe otišle Harry Hopkins-u, komunističkom savetniku FDR-a.
Jer su SAD i Britanija
sada pratile japanske pomorske komunikacione kodove,
svi važni japanski kodovi su provaljeni.
Ruzvelt je znao za predstojeći iznenadni napad,
ali upozorenje nije poslato komandantima u Perl Harboru.
Mornarska obaveštajna služba je presrela i prevela
brojne japanske pomorske izvještaje, od kojih neke jasno otkrivaju
da je Perl Harbor bio meta.
Ukoliko bi došlo do prekida u odnosima sa SAD-om,
Tokio bi izdao specijalno radio upozorenje.
Poruka koja je trebala da se ponovi tri puta tokom vremenske prognoze je bila
Higashi no kaze ame , istočni vetar, kiša.
„Istočni vetar“ je označavao Sjedinjene Države;
„Kiša“ je označavala diplomatski razlaz (rat).
Ova potencijalna poruka je smatrana tako značajnom
da su je američki radio monitori stalno tražili,
a Odeljenje mornarice ga je otkucalo na posebnim podsetnicima.
4. decembra, Higashi no kaze ame
je bila emitovana i detektovana od strane Vašingtonske obaveštajne službe.
Izdavajući poslednje provokacije Japanu,
FDR i njegov vojni predsednik George Marshall,
su postavili mamac japanskoj ribi da zagrize.
Novine su otkrile da je Ruzvelt planirao rat
pre napada na Perl Harbor. "Ratni planovi FDR-a!" - Chicago Daily Tribune
Japanci mogu napasti tokom vikenda! - The Honolulu Advertiser
Japan može napasti tokom vikenda! - Hilo Tribune Herald
Japanci, u nadi da će rano steći prednost,
su odlučili da nametnu što veću opasnost američkoj mornarici.
Jutra, 7. decembra 1941.
Japanski avioni lansirani sa nosača aviona
su napali američku flotu u Perl Harboru na Havajima,
potapajući ili nanoseći teška oštećenje na 18 brodova,
uključujući 8 bojnih brodova, uništivši 188 aviona.
Napad na Perl Harbor izazvao je iznenadnu pomamu štampe
i talas patriotskog entuzijazma za ulazak u rat.
Ruzvelt i ljudi oko njega bi konačno imali svoj svetski rat.
Napad nije bio iznenađenje.
Ruzvelt je namerno dozvolio da bez ikakvog upozorenja pogine 2.400 američkih mornara.
Iz Dnevnika Henry Stimson-a,
možemo videti da Stimsonovo neposredno osećanje nije bilo osećanje tuge
ili zgroženosti zbog izgubljenih života u Perl Harboru, već osećaj olakšanja:
„Kada je stigla vest da nas je Japan napao,
moj prvi osećaj je bio olakšanje što je kriza došla (...)"
Oliver Lyttelton, ratni Britanski Menadžer proizvodnje,
je nesumnjivo bio u pravu kada je izjavio:
„Istorijska parodija je ikada reći
da su Sjedinjene Države bile prinuđene na rat.
Amerika je izprovocirala Japance do te mere
da su bili prinuđeni da napadnu“.
Tekst Hirohitove ratne deklaracije se jednom pojavio u New York Times-u
pre nego što je njegova tvrdnja nestala među pobednicima zvanične istorije.
„...Ovim objavljujemo rat Sjedinjenim Američkim Državama i Britanskoj imperiji
kako bi obezbedili stabilnost istočne Azije i doprinjeli svetskom miru...
...negovanje prijateljstva među narodima
i uživanje blagostanje među svim nacijama
je oduvek bio vodeći princip spoljne politike našeg carstva.
Zaista je bilo neizbežno i daleko od naših želja da naša Imperija
bude dovedena da ukršta mačeve sa Amerikom i Britanijom (...)“
Hamilton Fish je održao prvi govor u Kongresu 8. septembra 1941-e,
zahtijevajući objavu rata Japanu.
U svojoj knjizi „FDR: The Other Side of the Coin“ (FDR: Druga strana novčića)
Fish kaže da se danas stidi tog govora,
i da nikada ne bi zahtijevao Ratnu deklaraciju da je znao
šta je Ruzvelt radio da isprovocira Japan na napad.
Fiš je rekao da je Ruzvelt bio glavni podpaljivač koji je zapalio 'ratni fitilj',
kako u Evropi tako i na Pacifiku.
ČERČILOVA GLAD
Godine 1943-e, kada je Japan okupirao važan izvoz pirinča iz Burme,
Britanci su kupovali ogromne količine pirinča i gomilali ga.
Čerčil je tada naredio preusmjeravanje hrane iz Indije
kako bi umesto toga hranio svoje trupe.
Sada kao retka roba, cena pirinča se učetvorostručila.
Pšenica iz Australije,
koja je ranije mogla biti isporučena izgladnjelim Indijcima,
je umesto toga transportovana britanskim trupama.
Što je i još gore, britanske kolonijalne vlasti, ponovo pod Čerčilovim vođstvom,
su zapravo odbile ponude od Kanade i Sjedinjenih Država
da šalju besplatnu hranu izgladnjeloj zemlji.
Čerčil je do smrti namerno izgladneo više od 4 miliona nevinih Bengalaca
kako bi izpumpao resurse u rat protiv sila Osovine.
Čerčil je mrzeo Indijce skoro isto koliko i Nemce,
zato što je Indija želela svoju nezavisnost od Britanije.
Gandi je takođe bio veoma pozitivno nastrojen prema Hitleru.
Kasnije, na sastanku ratnog kabineta, Čerčil je za glad okrivio same Indijce,
rekavši da se „razmnožavaju kao zečevi“.
Ove žrtve nisu bili Jevreji i zato se za njih nikada ne čuje.
Čerčil nije ni pokušavao da sakrije da je mrzeo Indijce i Nemce:
„Mrzim Indijce... Oni su zverski ljudi.
Takođe je rekao da Gandi:
„Treba da leži vezanih ruku i nogu na vratima Delhija,
a zatim da ga pregazi ogromni slon
sa novim namesnikom koji mu sedi na leđima“.
Čerčilovi šareni komentari su možda bili proizvod
njegove terminalne zavisnosti od alkohola
ili samo njegove opšte antisocijalne impulsivnosti.
Šta sve ovo čini većom tragedijom
jeste da žrtve nikada nisu bile nadoknađene
i da osobe odgovorne za glad
nikada nisu odgovarale;
Umesto toga, on je slavljen kao heroj.
D-DAN
Meki donji deo Evrope je ostao ranjiv na napad
a naftna polja u Rumuniji su snadbjevala nemačku vojsku.
Hitler je bio zabrinut da će saveznici napasti Jugoslaviju, Grčku
i Balkanske nacije kako bi prekinuli snabdevanje Nemačke naftom
i pokrenuli konačan napad na Nemačku sa juga i jugoistoka.
Takav napad bi bio poguban i štetan za Nemačku,
ali umesto da samo iskoriste ovu priliku da okončaju rat,
Churchill, Dwight Eisenhower, Montgomery i George Marshall
su umesto toga insistirali na pripremama za invaziju
snažno utvrđene severne Francuske kako bi rat produžili,
ubili više Evropljana i Sovjetima kupili mnogo neophodnog vremena da marširaju na zapad,
i na kraju omogućili Staljinu
da zauzme celu istočnu Evropu kako što su se i dogovorili.
Razlog za ovo je bio to što su Ruzvelt i Henri Morgentau
osmislili posleratni svet u kome bi Sovjeti i Sjedinjene Države
udružile snage u postavljanju temelja
za Komunističku Međunarodnu Svetsku Vladu; Ujedinjene Nacije.
6-og časa, 6-og dana, 6-og meseca, 1944-e god.
Britanske, Američke i Kanadske snage su prešle Lamanš
i pokrenule invaziju na 'D-DAN',
iskrcavanjem u Nemačko okupiranu Francusku uz obalu Normandije.
Ruzvelt i Čerčil su godinama snadbjevali Sovjetski Savez
sa vojnom i finansijskom ispomoći.
Sada su konačno slali svoje trupe da se bore i ginu za komunizam.
Skoro 10.000 muškaraca je ubijeno u napadu na Hitlerove utvrđene plaže u Normandiji.
Na kraju, Operacija Overlord je uspešno uspostavila
početno stajalište od 100.000 vojnika.
Iz ove baze u severnoj Francuskoj,
saveznici su bili pojačani za potiskivanje ka Nemačkoj.
U isto vreme, crveni teror je napredovao sa istoka,
opremljen do zuba naprednom američkom pomoći od Ruzvelta.
Sa Italijom takođe pod savezničkom okupacijom,
Nemačka je sada imala tri fronta za odbranu: zapadni, južni i istočni.
Da bi komunistima namerno dali
još više vremena za osvajanje i silovanje istočne Evrope,
Generali Eisenhower i Maršal su odložili napredovanje
Treće armije generala Patona,
i čak su išli do te mjere da su ukinuli isporuke benzina Patonovoj vojsci.
Paton je u avgustu 1944. rekao:
„U ovom trenutku naša glavna poteškoća nisu Nemci,
već benzin.
Kad bi mi dali dovoljno benzina, mogao bih da odem sve do Berlina!“
ARDENSKA BITKA
Između decembra 1944. i januara 1945.
nemačke snage su napravile poslednji očajnički napor da oteraju savezničke snage,
što je saveznike potpuno iznenadilo
i zamalo preokrenulo rat.
Borilo se u šumi oko planinskog regiona Belgije,
moćna nemačka ofanziva je postala poznata kao Ardenska Bitka.
Američke snage su se susrele sa nemačkim tenkovskim divizijama u Ardenskoj šumi,
boreći se protiv hladnog vremena dok su se borili međusobno.
Bio je to odlučujući trenutak u Drugom svetskom ratu,
koji bi Hitleru dao poslednju šansu da nazad izgura
savezničku vojsku koja se približavala obali.
Njegova želja je bila da ih ponovo natera da se vrate na dogovoreni mir.
Četvrtina miliona nemačkih vojnika
su u kasnom oktobru krenuli ka Zapadnom frontu
i u tajnosti pomerili svoje jedinice prema lokacijama istočno od Ardena.
Saveznici su potcenili Nemce
i mislili da nemaju vojnih snaga za takav napad.
U decembru, kada su Nemci napredovali i opkolili Bastonju,
a zatim prešli preko reke Meze,
američke trupe su pronašle nemačke trupe i ispred i iza sebe.
Hiljade savezničkih vojnika je uništilo svoje oružje
i odustalo u jednoj od najvećih predaja u vojnoj istoriji.
Bilo je manjka municije i bataljoni su imali oko 10 metaka po oružju
a vremenske prilike su i dalje bile hladne i snežne.
Vrlo hladni vremenski uslovi
u bitkama nisu olakšavali nijednoj strani.
Promrzline su bile sve veće, a velika hladnoća je izazvala dodatne žrtve.
Nemci su pritekli da sa svih strana opkole saveznike u Bastonji.
Da su hteli, Nemci su sada lako mogli da zauzmu Bastonju,
ali umesto toga su Amerikancima ponudili ultimatum za časnu predaju.
Saveznicima nije ni padalo na pamet.
Umesto toga, saveznički avioni su stigli, počeli da gađaju i bombarduju Nemce,
i da bacaju zalihe saveznicima,
dovoljno da Amerikanci preokrenu tok bitke.
Saveznici su 3. januara krenuli u kontranapad
a 16. januara patrole prve i treće armije
su se srele severno od Bastonje i ponovo potisnuli Nemce.
Početkom februara, Nemci su bili potisnuti tamo gde su i počeli.
Sovjeti su u isto vreme zauzeli važna naftna polja na istoku,
što je izazvalo nedostatak goriva za nemačke tenkove na Zapadu.
Ovaj nedostatak goriva ih je sprečio da stignu do reke Meze
i Luftvafe-a je trajno ostavio na cedilu.
Nemački gubici su iscrpili poslednje rezerve i iznosili su 84.834.
Preostale nemačke snage su sada bile povučene nazad do Berlina.
Ardenska bitka je takođe bila najkrvavija bitka
u kojoj su se Američke snage borile u ratu, koja je rezultirala sa 19.000 mrtvih,
47.000 ranjenih i 23.000 zarobljenih.
SMRT ODOZGO
Vinston Čerčil je imenovao jevrejskog profesora Lindemana
kao njegovog ličnog savetnika.
Lindemann je zajedno sa Čerčilom odlučio
da će Nemačka bi biti podvrgnuta 'tepih zasićenju', neograničenom bombardovanju,
ili ono što su same žrtve nazivale 'teror bombardovanjem'.
Lindemann je predložio bombardovanje nemačkih gradova
i da su civilne oblasti radničkih klasa bile legitimne mete.
Ova bombardovanja su počela 10. avgusta 1940.
bombardovanjem malog grada, Frajburga.
To je bilo pre nego što su Nemci počeli da bombarduju britanske gradove.
Cilj bombardovanja je bio da se Nemački duh slomi.
Između 1940. i 1945-e, 61 nemački grad
sa ukupnom populacijom od 25 miliona duša
je uništen u bombardovanju od strane saveznika.
Saveznici su namerno ciljali nevine civile.
Mnogi veliki gradovi kao što su Keln i Esen
su doživeli po više od 250 napada.
Čerčilova namerna strategija
je bila da se ubije što više nemačkih civila.
„Možda će sledeći put najbolje
biti ubijanje žena, dece i civilnog stanovništva“,
Čerčil je objasnio.
Godine 1943-e, kada su SAD konačno ponovo naoružale Britance,
civilizacija za koju su se Nemci žestoko borili
je sada bila okružena sa svake strane.
Svaki avion koji je išao ka Nemačkoj
je bio natovaren tonama visokog eksploziva i zapaljivih bombi.
Iznad gradova, Amerikanci su strateški
bombardovali industrijska postrojenja tokom dana,
dok su Britanci noću namerno gađali nevine civile,
ciljajući na kuće radničkih zajednica.
Plan je bio da se nanese što više štete, da se uništi što više domova,
i da se ubije što više žena, dece i staraca.
Čerčil je želeo da se unište više od dva grada mesečno,
dok nijedan ne bude preostao.
'Bombaš' (Arthur) Harris, zagovarao je bombardovanje gradova.
Grad na koji se najviše fokusirao je bio Berlin. Arthut Harris
U dokumentima iz operacije 'Thunderclap', naveo je da
da je želeo totalnu razaranje centra Berlina.
Više bombi po težini bi bilo bačeno na grad Berlin
nego na celu Veliku Britaniju tokom celog rata.
„Nemački gradovi... biće podvrgnuti takvom mučenju
kakvo nikada nije bilo doživljeno
od strane bilo koje zemlje u kontinuitetu, po ozbiljnosti i veličini...
Da bismo postigli ovaj cilj, nema količine nasilja koju nismo spremni preduzeti",
garantovao je Vinston Čerčil.
Kako su rojevi britanskih bombardera započeli sistematsko uništavanje Nemačke,
tone visokog eksploziva su oslobođene na naciju,
tako su škole, bolnice, domovi, prelepa drevna umetnost
i arhitektura sve bile razorene.
Saveznici su smatrali da će to smanjiti nemački moral,
i na domaćem i na borbenom frontu, do te mere da
će apsolutni kolaps biti neizbežan za Treći rajh.
U užasnim ratnim zločinima koje su podstaknuli Čerčil i Arthur 'Bombaš' Harris,
stotine hiljada nemačkih civila će sada biti živo spaljeno
u požarnim olujama koje su usledile u nemačkim gradovima.
Mnoge od ovih racija su se sastojale od početnih napada upotrebom visokoeksplozivnih bombi
da se zgrade razbiju, nakon čega su usledili napadi od strane hiljada
zapaljivih bombi kako bi se zapalila sva tkanina,
nameštaj i presvlake izložene od strane eksploziva.
Na ovaj način, vatrene oluje su stvorene pod pravim uslovima,
koje su žive spalile na desetine hiljada ljudi,
posebno žene i decu kod kuće,
dok su muškarci bili na frontu.
Prve eksplozivne bombe su raznele niz zgrada,
u pripremi za zapaljive uređaje,
onesposobljavajući sisteme za upozorenja od vazdušnih napada
i izazivajući ogromna razaranja i smrt.
Zaštitni zidov i vodovod su bili potpuno uništeni.
Kada su urlajući bombarderi oslobodili njihov smrtonosni tovar,
krešendo vatre se spustio na gradove.
Drezden se pretvarao u okean vatre.
Temperatura vazduha porasla je do 600 stepeni Celzijusa.
Vetar brzine do 45 metara po sekundi je usisao sav kiseonik ka središtu oluje.
Stotine hiljada ljudi je živo spaljeno.
Član posade RAF-a je rekao:
„Dole je bilo ljudi koji su na putevima sprženi do smrti u rastopljenom asfaltu.
Bili su spaljivani
a mi smo ubacali zapaljive bombe u ovaj holokaust.
Bilo mi je strašno žao ljudi u toj vatri koju sam pomagao da potpirujem.
Bilo je zlo.
Hiljade zapaljivih bombi koje padaju svuda.
Eksplozije, vrućina, vatra, ljudi vrište, ljudi gore...živi ljudi,
ali nije ih bilo posle nekih pola sata...
počelo je da se razvija...u nešto što je zaista loše.
Preleteli su i bacili sve ove zapaljive
a onda, naravno, dolazio je talas za talasom...
i onda...udari su bili jači,
35 minuta, 40 minuta nakon prvog...
bombe su bačene, bombe su bačene ispred zgrade u kojoj je bio,
ubio mog druga, Harija i...
i oko tri četvrtine ljudi tamo je ubijeno,
i tako izađeš, i izađeš sad tamo i ustaneš...u peći.
Bilo je kao pećnica, jer smo bili u centru Drezdena...
Bio je...
Bio je to drugi talas koji je zaista doveo do nastanka tornada...
jer su tada počeli da bacaju blokbastere od 4000 funti,
4000 funti napalma,
koje ako ih je bacio,
bilo gde u krugu od 300 metara...
Bili su .. bili bi spaljeni
da nahrane vatru, da tako uđe vetar.
To je stvarno sila tornada i jednostavno ne možete...
To dehumanizuje sve, sve što ste ranije iskusili...
Grupa njih je pokušala da pređe do nas
i prvi deo njih se zaglavio usred toga...
nisu mogli da pobegnu...
i na kraju...
zapalili su se....
Još su bili živi...
i onda... i onda...
onda su eksplodirali.
Talas za talasom fosfornih i zapaljivih bombi
je padao na bespomoćno nemačko civilno stanovništvo.
Hiljade nemačkih staraca, žena i dece se ugušilo
ili je živo spaljeno u podrumima i tunelima gde su se skrivali
dok je kiseonik bio isisan iz njihovih skrovišta
i povučen prema ognjištu da nahrani plamen.
Hiljade drugih je bačeno u vazduh
i usisano vetrovima, pravo u vatru.
Neki su stradali u naletima bele vrućine.
Toplota dovoljno intenzivna da istopi ljudsko meso.
Gde god je bila fontana ili kanal,
žitelji grada bi uskakali samo kako bi bili živi skuvani.
Napadi su gradove ostavili u besnom moru vatre.
Stotine manjih požara su se spojili u ogromne požare.
Ogromne mase vazduha su tada usisane da bi nahranile inferno,
stvarajući veštačke tornade.
Vatrena oluja u Drezdenu je bila toliko velika da su piloti prijavili da su njihove pilotske kabine
zapravo bili obasjane od strane velike vatre.
Usisavanje vazduha od strane vatre bilo je toliko snažno da
je čupalo drveće i podizalo krovove sa kuća miljama udaljenim.
Narod je zahvatila potpuna panika.
Onda je postala toliko ogromna, da više ništa nije ostalo.
Gorelo je svuda okolo...
samo je gorelo, sve, sve je gorelo.
I grad je gorio! Bila je usijana vatra,
mrak i u isto vreme usijana vatra.
Bilo je neopisivo – tako okrutno!
Žena i njena ćerka su gorele. Moja sestra je živela u susednoj kući.
Bilo je ukupno oko dvadesetak dece koje je tamo živelo.
Živi su spaljeni.
Pao sam na kolena, drhtao i plakao.
Nekoliko žena su tamo ležale sa rasporenim stomacima.
I bebe su se mogle videti, jer su napola visile napolje.
Mnoge bebe su bile unakažene.
Takve stvari sam video svuda.
I vrlo polako, otupio bi.
Ponašao bi se kao zombi.
Neki su pronašli nestale voljene...
većina, međutim, nije.
Kada se napad završio, izašao sam na ulicu, prema vatrenoj oluji.
Video sam mrtve ljude, gole, i pomislio sam: Zašto su goli?
Bili su goli jer im je odeća bila zapaljena
i oni su je bili skinuli sa njihovih tela.
Nikada nisam video toliko mrtvih, kao posle ovog napada.
„Bilo je užasno, bilo je užasno!
Moja ćerka je došla na Sachsen Platz, išli smo uz stepenice
i tu nije ležalo ništa osim leševa, a ćerka me je pitala:
Mama, šta to leži tamo?
A ja sam joj rekla: Ne gledaj, sve su to mrtva tela.
„Bilo je krajnje besmisleno, teško je opisati.
U svakom slučaju, u mraku mi je prilazio neki čovek
iz Klein-Schachwitzer banke, i onda stao.
U ruci drži mali kofer i glasno se smeje,
kao da je lud. Bilo je zastrašujuće.
Mislila sam da đavo hoda zemljom i odjednom je rekao:
Mi Poljaci i Česi, znali smo, znali smo...
i sutra će biti još jedan napad.
Bila sam u stanju šoka, prvo grad, a onda i ovaj čovek.
Stajala sam tamo, smrznuta od užasa."
Nakon što su prvo razbili ciljane gradove u komadiće,
britanski i američki bombarderi su se ubrzo vratili da pucaju
prestravljene grupe izbeglica i spasilaca dok su pokušavali da pobegnu.
Saveznici su ponovo namamili civile iz svojih skloništa na otvoreno.
Kada su mislili da je sve gotovo,
duplo više bombardera se vratilo sa ogromnim tovarima zapaljivih bombi
i zapalili su sve što je ostalo i prenijeli su besne vatrene oluje
na mesta gde su Nemci pobegli .
Američki 'Mustanzi' su se pojavili nisko iznad gradova, pucajući na sve što se kreće,
uključujući kolone spasilačkih vozila i životinje.
Mustanzi koji lete nisko su gađali bespomoćne pacijente
kao i hiljade staraca, žena i dece,
sve koji su pobegli iz grada.
Kada je poslednji avion napustio nebo, gradovi su ostali u ruševinama.
Ulice su bile ispunjene pacovima koji su se rojili nad gomilama leševa.
Ljudi su pretvoreni u želatinsku masu
koja se stapala u asfalt puta, a neki su pretvoreni u pepeo.
Milioni izbeglica su pobegli iz gradova,
noseći sa sobom priče o najstrašnijem užasu kojem su ikada svedočili.
Nakon napada, nastavila sam da trčim. Odjednom sam ostala sama, svi su se razbežali
i otišla sam do livade na obali reke Labe.
Okrenula sam se i prvi put sam pogledala okolo i zaplakala za Drezdenom.
Plakala sam i plakala za rodnim gradom.
Nemilosrdna kampanja RAF-a protiv Nemačke
tokom poslednjih meseci rata je bila masivan ratni zločin
koji nije služio apsolutno nikakvoj vojnoj svrsi.
Najgori od svih napada je bio onaj koji je oslobođen na Drezden.
Za saveznike nije imao nikakvu stratešku ili taktičku korist u ratu.
Drezden nije imao vojne baze, nikakve komunikacione centre
ili teške industrije, niti protivvazdušne odbrane.
Bio je poznat kao izložbeno mesto za kulturu
i kao jedan od najlepših gradova u Nemačkoj.
Ovaj saveznički vazdušni napad je ostavio 24,866 domova uništenim.
11 kvadratnih milja vrhunske nekretnine
i nezamenljivo kulturno blago je totalno razoreno.
35.000 prepoznatljivih leševa dostupnih za identifikaciju
i stotine hiljada neprepoznatljivih.
Više od tri petine Drezdena je potpuno uništeno bombardovanjem
koji je trajao više od 14 sati.
Zbog tolikog broja izbeglica koje su bežali na istok koji su boravili u Drezdenu,
teško je tačno reći koliko je ubijeno.
Većina poštenih revizionista procijenila je broj poginulih u rasponu
od ukupno 350.000 do 600.000 mrtvih.
To se među Nemcima zvalo teror bombardovanje.
Mislim da su čak i neki od britanskih pilota RAF-a
i Amerikanaca takođe znali da je to bilo teror bombardovanje.
Nisu se šalili, znali su šta rade.
Klali su žene i decu
dole u ​​nemačkim gradovima.
Ovo je bilo osveštano, to su odobrile britanske i američke vlade.
Ovaj namerni pokušaj da se ubije što više ljudi,
namerni pokušaj da se sa lica zemlje spali svaki nemački grad
iznad određene veličine, recimo 25.000 ljudi.
Svi smo čuli za Drezden. Ako nismo, trebalo je da čujemo za Drezden.
Ali ono što većina ljudi ne zna jeste da je,
skoro svaki nemački grad doživeo sličnu sudbinu, a to je
strašno razorno bombardovanje, a zatim i vatrenu oluju
koji nastaje bacanjem fosfornih bombi da se zapale ruševine
koje su raznele grad na komadiće.
Ništa me nije pripremilo da vidim žene i decu
kako gore i lete kroz vazduh.
Ništa me nije pripremilo za to.
Posle Drezdena, bio sam... ludak, trebalo mi je 40 godina da to prebolim.
Mislim da se 40 godina nisam ni nasmejao.
Nisam mogao ni da se nasmejem na nešto.
Rekao sam i još uvek govorim, i govorio sam u štampi, i govorio sam.....
Nikada neću oprostiti ljudima koji su naredili te racije,
i to važi za sve njih, Čerčila, Attlee-a, sve njih,
šta god da kažu...
I dalje su nastavili da bombarduju druge gradove poput ovog
a onda su, naravno, pokušali da okrive nekog drugog.
Ne.....mi smo trebali da budemo dobri likovi
i završili smo gori nego oni.
Ono što me nervira je da je sve ovo urađeno u naše ime.
Teror-bombardovanje Nemačke tokom Drugog svetskog rata
je ubilo oko 3 miliona Nemaca, od kojih su 500 hiljada bila deca.
10 miliona je ranjeno a 25 miliona je ostalo bez doma.