Holokaust je termin koji se koristi za širenje verovanja
da su Nemci ubili 6 miliona Jevreja tokom Drugog svetskog rata,
pre svega gasom, u improvizovanim gasnim komorama
varljivo prerušenim u tuš kabine.
Ovaj narativ se često ponavlja u Holivudu, od strane medija
i u sistemima javnih škola.
Međutim, sve veći pokret hrabrih naučnika, istoričara, inženjera,
novinara i drugih aktivista za slobodu govora
su istražili zvaničnu 'politički korektnu' priču o Holokaustu
i pronašli je preuveličanom ili čak lažnom.
Ovi hrabri ljudi se danas zovu revizionisti,
ali ih mediji često prozivaju kao 'holocaust denier-ima'(poricateljima holokausta).
Ova tehnika etiketiranja se koristi kako bi se obeshrabrilo razmatranje
i diskusija ove kontroverzne teme.
Ovi revizionisti ne osporavaju da su Jevreji bili proganjani,
lišen građanskih prava, deportovani, internirani i primorani na rad
u koncentracionim logorima ili da su Jevreji ginuli u tim logorima
i getoima tokom rata, kada su bolesti postale veliki problem.
Ne spore ni da su zločinački komunistički partizani,
od kojih su većina bili Jevreji,
tokom rata bili ubijani, streljani i vešani.
Revizionisti ovim Jevrejima i drugim žrtvama rata
ne poriču njihovo dostojanstvo.
Ne poriču pamćenje žrtava
i ne poriču pokazivanje saosećanja prema bilo kojima od žrtava.
Bez obzira kako su umrli, svaka od ovih smrti je bila tragedija
kao i smrti miliona drugih tokom ovog užasnog rata.
Milioni ljudi, uglavnom Evropljana,
je patilo i umrlo strašnom smrću na ratištima,
na otvorenom moru i u gradovima bombardovanim tokom sukoba
koji se sasvim sigurno nikada ne bi dogodio
da međunarodno jevrejstvo nije objavilo rat Nemačkoj 1933-će.
Dokazi koje revizionisti koriste
protiv zvaničnog narativa o Holokaustu su brojni.
Sada ćemo proći kroz neke od najubedljivijih od njih.
Tokom Drugog svetskog rata, neprijatelji su bili internirani u koncentracione logore
kako bi se izbegli pokušaji subverzije protiv nacije.
Na primer, posle napada na Perl Harbor, preko 100.000 Japanaca
koji su živeli na obali Pacifika, predsednik, demokrata Ruzvelt,
je zarobio bez ikakvog zločina osim što su rođeni kao Japanci.
Izvršno naređenje 9066, koje je potpisao predsednik Frenklin Delano Ruzvelt,
je izdato pod pretpostavkom da se bilo kome, japanskog, nemačkog i italijanskog porekla
nije moglo verovati i time ih je trebalo tretirati kao neprijatelja.
Na njih se nije gledalo kao na pojedinačne ljude,
već kao na pretnju sa kojima se treba oštro obračunati.
Dakle, hiljade Amerikanaca japanskog, italijanskog i nemačkog etniciteta
je nasilno premešteno i bačeno u američke koncentracione logore.
Neki su čak bili primorani da napuste sopstvene domove i poslove.
Željezničkim vagonima, bili su otpremljeni u koncentracione logore
preko hiljadu milja daleko.
Postavljeni su unutar ograde od bodljikave žice
gde su mitraljezi sa tornjeva put dolje nišanili na njih.
Spavali su u barakama zaraženim bubama
i uskraćeni su im adekvatni lekovi, sklonište i zalihe.
Imali smo ovu ogradu oko kampa,
i živeli smo, možda četvrt bloka dalje od ograde,
a ogradu su čuvali vojnici
koji su hodali napred-nazad sa puškama na ramenima.
Popela sam se do ograde i čula šuštanje u travi.
Zaista sam bila nekako čeznula za onim što je bilo izvan ograde.
I misleći: „Znaš, nekada sam to mogala to da radim“.
Centri za preseljenje nisu normalni i verovatno nikada ne mogu biti.
Kućni život je poremećen.
Ruzveltov ratni zakon ograničavao je slobode
i zahtijevao je lične karte za ove zatvorenike.
Niko od ovih zatvorenika nikada nije dobio nadoknadu za gubitak imovine
ili za vreme koje su proveli u koncentracionim logorima.
Nije im isplaćena ratna odšteta niti su im bili posvećeni filmovi.
Američki posteri iz Drugog svetskog rata
i drugi propagandni materijal usredsređen na rasu,
su rat pretvorili u rasni rat.
Lupali su javnosti u glavu da su Japanci i Nemci
bili manje od ljudi, podljudi, čak i srodni pacovima.
To je izazvalo brojne zločine nad civilima tokom rata
jer je američki vojnik učen da ti narodi nisu ni ljudi.
Svi logori koje su izgradili su bili na izolovanim mestima.
Desetoro ih je bilo raštrkano po američkom zapadu i par po Arkanzasu.
Heart Mountain, Poston i Tule Lake su bili najveći.
Tule Lake je takođe udomljavalo i one čija je lojalnost
vlada posebno dovodila u pitanje.
Uprava za ratno preseljenje ili VRA ih je nazvala „Centri za preseljenje“.
Sećam se kada bi rekli
„Pa vi ste internirani radi sopstvene zaštite.
Pa, kao klinac od 10-11 godina sam znao da
ako sam ovde radi sopstvene zaštite,
zašto su mitraljezi upereni unutra ka nama a ne napolje.
Čuli smo ovog mladog mladića kako viče i govori...
koliko se ja sećam, nešto o tome kako nisu mogli da ga tamo drže.
Da je bio...da je bio Amerikanac.
I počeo je da izlazi i stražar,
koji je verovatno bio na oko 15 stopa od njega,
ga je samo upucao u stomak.
Koncentracioni logori u to vreme zapravo nisu bili neuobičajeni.
Finska, pa čak i neutralna Švedska su takođe internirali komuniste
u koncentracionim logorima, pošto se komunistima nije moglo verovati.
Zapravo su britanski jevrejski finansijer bili ti
koji su izmislili koncentracione logore u Buru u oktobru 1899-e,
kada su tražili zlato i dijamante u Južnoj Africi.
Godine 1933-će, kada je međunarodno jevrejstvo objavilo rat Nemačkoj,
formalno su se utemeljili kao neprijatelji Nemačke,
što je prema međunarodnom pravu,
dalo Nemačkoj zakonsko pravo da razoruža i zarobi nemačke Jevreje.
Posle ponovljenih pokušaja subverzije, ubistva
i terorisanja nemačkog naroda,
Jevreji su od sebe napravili neprijatelje nemačke nacije.
Nacional Socijalisti su Jevreje logično smatrali
kao direktnu pretnju nacionalnoj bezbednosti.
Jevreji su u velikoj većini bili zastupljeni u komunističkoj subverziji.
Jevreji sa internacionalističkim, komunističkim, cionističkim i talmudskim sklonostima
su u suštini delovali kao peta kolona
i trojanski konj u Nemačkoj,
pokušavajući da destabilizuju zemlju kako bi boljševici preuzeli vlast.
Nemci su znali za jevrejske snage
iza boljševičke revolucije u Rusiji
i crvenog terora koji je usledio.
Nemačka bi bila sledeća na redu,
i da Nemci nisu zaustavili jevrejske boljševike,
cela Evropa bi pala.
Dakle, zato su komunisti, od kojih su veći deo bili Jevreji,
bili internirani u radnim logorima
kako bi se iz njih izvukao koristan rad za vreme rata
dok nisu mogli biti deportovani.
Benjamin Fridman Bivši Jevrejin koji se sam borio protiv jevrejske suprematističke kriminalne mafije.
„Kada je Nemačka shvatila da su Jevreji odgovorni za njen poraz,
oni su to prirodno mrzeli.
Ali nijednom Jevrejinu nije opala ni dlaka sa glave. Ni jedna dlaka.
Profesor Tansill sa Univerziteta Gerogetown,
koji je imao pristup svim tajnim dokumentima u Stejt departmentu,
je napisao u svojoj knjizi i citirao iz dokumenta Stejt departmenta,
napisanim od strane Hugo Schoenfelt-a, Jevreja, kojeg je Cordell Hull poslao u Evropu 1933-će
da istražuje takozvane logore političkih zatvorenika.
I on je nazad pisao da ih je našao u veoma dobrom stanju.
Bili su u odličnom stanju; svi su bili dobro tretirani.
I bili su puni komunista.
Dakle, mnogi od njih su bili Jevreji...jer se desilo da su Jevreji bili
možda 98% tadašnjih komunista u Evropi.
I tamo su bili neki sveštenici, i ministri, i rukovodioci rada,
Masoni i drugi koji su imali međunarodne veze“.
Tifus, smrtonosna bolest koju izazivaju bakterije 'Rickettsia',
je opustošila vojske, kako u Prvom tako i u Drugom svetskom ratu,
i takođe je odnela živote zatvorenika u tim radnim logorima.
Tifus je istorijski uvek bio povezan sa ratovima i tesnim prostorima,
a šire ga spoljni paraziti kao što su vaške, buve i krpelji.
Zatvorenici u nemačkim logorima
bi kosu čistili hemijskim tuševima
ili bi im ošišali kosu.
Odeća i obuća je takođe bila odbačena i zamenjena.
Ciklon B je bio insekticid i pesticid
koji je ubijao vaške koje su prenosile tifus.
Ova hemikalija je korišćena za poboljšanje zdravlja zatvorenika i za smanjivanje,
a ne povećavavanje logorske smrtnosti.
Ciklon je korišćen u higijenske svrhe.Za ubijanje buba, ne Jevreja.
U gasne komore je stavljena odeća, a ne ljudi.
Bile su higijenske svrhe, a ne ubistvene.
I navodne gasne komore za ubijanja o kojima se piše u knjigama,
u ogromnim udžbenicima o holokaustu,
ove komore nemaju nikakvih povišenih nivoa cijanida u zidovima
iznad normalnih pozadinskih nivoa.
I to je poprilično, prokleto jednostavan zaključak.
Ciklon B je proizvela nemačka kompanija 'Degesch'.
Takođe se koristio od 1929. u Sjedinjenim Državama
od strane Američke zdravstvene službe na granici sa Meksikom
za čišćenje i dezinfekciju meksičkih imigranta
koji prolaze od Huareza do El Pasa.
DDT je kasnije korišćen kao efikasnija hemikalija.
Tokom kraja rata,
Saveznički teroristički bombarderski napadi su uništili većinu nemačkih gradova,
infrastrukture, zaliha hrane i vode, železnica i fabrika lekova.
Radni logori više nisu mogli da se snabdevaju adekvatnom hranom
i situacija se u Nemačkoj brzo pogoršala,
a smrtonosne epidemije tifusa su izbile u nemačkim logorima za internaciju.
Shodno tome, mnogi zatvorenici nisu mogli biti prehranjeni
i ostavljeni su da gladuju.
Do trenutka kada su savezničke snage prošle kroz Nemačku,
videli su znakove upozorenja ispred logora.
„Zabranjen ulaz, epidemija tifusa“.
Opasnost, tifus
PRAŠINA ŠIRI TIFUS 5 MPH
Po oslobođenju logora,
dočekala ih je jeziva scena zatvorenika u poslednjim fazama tifusa
i gomile bolesnih i iznemoglih leševa.
Do tada je većina zatvorenika ili umrla
ili je umirala od gladi ili tifusa.
Saveznici su bili šokirani i zgroženi kada su otkrili strašne uslove
onoga što su njihove kampanje bombardovanja pomogle da stvore.
Čak i nakon što su saveznici oslobodili logore,
hiljade zatvorenika su umirali kao muve.
Zapravo, stopa smrtnosti u Bergen-Belsenu
se u stvari povećala nakon što su Britanci preuzeli logor.
Snimak logora je potom napravljen i prikazan međunarodnoj zajednici,
a Nemačka bi ponovo bila napadnuta i okrivljena.
Pokojni dr. Rasel Barton bio je jedan od prvih britanskih doktora
koji su stigli u logor 2. maja 1945. godine.
Kao mladić ste bili na sceni u Belzenu.
Da, išao sam sa grupom studenata medicine.
U Belzen smo stigli 2. maja 1945.
a ja sam prvi put otišao u logor 3. maja.
Himler je naredio da se logor ustupi 11. aprila kako bi se zaustavio tifus,
koja je bila epidemija koja se širila širom Evrope.
Britanci su ušli; tenkovska divizija je ušla
15. aprila u tri sata,
i dali su sve od sebe da se tifus zaraženi
i umirući odvoje od ostalih.
Koliko je ljudi tada bilo u logoru
kada su Britanci zauzeli logor?
Mislim da ih je bilo oko 57 ili 60 hiljada.
Britanci i Amerikanci su bombardovali sve što se kretalo po putevima.
Dakle, bilo je izuzetno teško tamo donijeti hranu.
Zalihe vode su postale kontaminirane kanalizacijom
a uprava u logoru se manje-više raspala.
Čak i da se, recimo, nemačka logorska uprava maksimalno potrudila,
i da su dobili sve što je bilo pri ruci, da li su to mogli sprečiti?
U to vreme nije bilo leka za tifus.
Britanci su stavili DDT, koji je insekticid,
preko svega i svakoga,
i na taj način, ja mislim, da je tifus bio obuzdan.
Ali to je bila velika opasnost. Ljudi nisu shvatili da je u pitanju tifus.
Bilo je...Pretpostavljao sam da je 50, 60 posto ljudi umrlo od tifusa.
Zašto su ova tela gola? Oću reći, neki od njih su tako mršavi.
Zašto nemaju svoju odeću na sebi?
Pa, imali su je. Kada su bili izgurani iz koliba, imali su odeću.
Ali odeća je bila tako retka – sve je bilo oskudno
da bi zatvorenici odmah izjurili i skinuli svu odeću,
jer je bilo šteta protraćiti. Zato su bili goli.
Da li ste, kada ste tamo stigli dve nedelje nakon što je britanska vojska preuzela,
videli bilo kakav dokaz o gasnim komorama;
kao što je propaganda tvrdila da su Nemci imali u ovim logorima?
Je li bilo ikakvih tvrdnji u tom smislu?
Ne. Mislim da se nikada nije mislilo da postoji gasna komora u Belsen-Bergenu.
Ljudi su umirali po 500 dnevno..inače, stopa od 500 dnevno.
- Čak i pod britanskom upravom? - Pod britanskom upravom, da.
I ono što se uglavnom dešavalo,
engleski vojnici su davali ljudima hranu,
ljudi napola izgladnjeli su imali veoma tanke stomake.
Stomaci bi pukli, i oni bi umrli.
Zatvorenici su rekli da su tamo uslovi, tako su zatvorenici rekli,
da uslovi nisu bili tako loši sve do kraja '44-e.
A onda ova masovna imigracija
Ali do trenutka kada su ubacili još 50.000, ukupno 50.000, naravno...(?)
Čitao sam knjige na nemačkom jeziku, i nisam siguran da li je tačno ili ne,
da je Britanija prekršila obećanje tim vojnicima da će ih pustiti
nazad njihovim životima, i da je bilo vrlo lošeg ophođenja
od strane nekih britanskih vojnika prema tim nemcima.
Ne znam gde ste to pročitali, jer nikad nisam znao kako to da nađem,
ali moje shvatanje je bilo da je većina njih bila dokrajčena.
To me je stvarno uznemirilo, jer sam mislio
da smo vodili rat za ideale, i sve to.
I bilo je stvarno nečasno na ovo pristati,
(?) imajuću u vidu sigurno ponašanje od strane Alijanse.(?)
Oni koji su ostali..zanijeli smo se i mi smo ih isprebijali.
Da li ste bili tamo u vreme kada su buldožeri zapravo
stavljali ova tela u grobove, u ove dugačke rovove koje smo videli?
Buldožeri – tela su ubacivana. Oni bi ubacili...
kamion je išao svaki dan i pokupio tela ispred kolibe,
a onda bi ih odveli tamo gde je buldožer iskopao grob,
i bacili bi ih u grob.
I svi smo bili stavljeni u ono što je bilo... ono što je izgledalo kao ogromno veliko kupatilo,
pretpostavljam, jer su imali ove stvari za tuširanje na vrhu.
Stavljeni smo na klupe, svi smo goli zaglavljeni, i stari i mladi.
Naravno, polovi su bili razdvojeni, i svi smo morali da sedimo u redu.
I ono što se na kraju dogodilo je da su padale kiše iz tuševa.
Zasuli su nas sapunom i vodom,
a razlog za to je bio što smo morali biti dezinfekovani.
Bili smo tako puni vaški.
Kosa nam je bila ošišana i sipali su sapun i vodu na nas.
Ne sećam se da li je bilo peškira,
pa kad čujem za tuševe i holokaust i sve to,
Znam tačno šta je bilo.
To je bio sapun i voda koji su pljuštali na nas da bi nas očistili.
To se zapravo desilo.
A otkud priča da su to bili opasni tuševi;
Ne znam..to mora da je proizašlo iz ruske propagande.
Dakle, to je kao Stiven Spilberg... da svi na Šindlerovoj listi...
čekaju da uđe gas.
Da, sve je to... bio je sapun i voda koja je padala na nas,
a ovo ogromno, veliko... zvali smo je 'banja',
- Što je ruska reč za umivaonik. Za kupatilo. - Kupatilo.
Kupatilo, da, ali bilo je veliko, zajedničko kupatilo.
Bilo je ogromno, rekla bih, bilo je...
Koliko se sećam, naravno, bila sam mala,
ali koliko se sećam, rekla bih da je bilo najmanje 30 sa 30.
Mora da je napravljeno za tu svrhu da nas opere,
da nas ispere kao pse.
Isto i sa šišanjem kose. Mislim..svi smo bili ošišani na ćelavo...
kako bismo zaustavili vaške..problem vaški koji smo imali.
U ratu su svi imali vaške.
Ovo je bilo opšte poznato da svi imaju vaške;
onda smo, naravno, morali da budemo isprani i smešteni u Nemačku.
- Dakle, Jevreji ne mogu tražiti jedinstveni status žrtve... - Ne, ne mogu.
A kad čujem priče o tome kako su izgubili kosu;
velika stvar...niko od nas nije imao kosu.
- Dakle, to je... to je bilo moje mišljenje o tome... - A šta je sa stočnim vagonima?
Pa, stočni vagoni su bili otprilike ista priča,
jer smo se smatrali sretnim ako smo mogli da se vozimo u stočnim vagonima.
Naravno, jer tada nismo zavisili od konja,
nismo morali da idemo peške. Čoveče, to je bio luksuz voziti se stočnim vagonom.
I da, bili su prepuni ljudi, i da, bilo je veoma teško,
znate..tako putovati. Često nisi mogao da sediš, morao si da stojiš,
jer su bili totalno pretrpani. Često nije bilo vode, nije bilo hrane.
Ovako je bilo tih godina. Ljudi su zavisili od tih stočnih vagona.
Kada vidite te slike, to smo mogli biti mi.
Takvi smo bili tih godina. To ne znači ništa.
Isto kada vidite krevete na sprat.
Bože moj, imali smo sreće ako smo imali krevete na sprat gde smo mogli da spavamo noću.
To je značilo da ne moramo spavati napolju u snegu.
I iskreno, nikada nismo čuli mnogo o progonu Jevreja.
Znali smo da se u Rusiji dešavaju egzekucije,
ali formalno, u samoj Nemačkoj, ne sećam se nijednog puta
da sam ikada čula bilo koju od ovih priča, ikada...
ili kasnije u Južnoj Americi, što se toga tiče.
Moram da se trudim da pronađem uspomene čak i o najmanjem antisemitizmu.
I tada je to bilo jedno od mojih najsrećnijih vremena, jer su bili tako ljubazni prema nama,
i tako dobri prema nama, i igrali su se sa nama,
i davali nam igračke, i, znaš, feštali nad nama.
I nikad, ikad, u svim tim vremenima se nije desilo
da je bilo koji od ovih mladih vojnika bio neprikladan prema nama. Nikada.
Rat je moje najsrećnije vreme.
Dokumenti iz nemačkih logora pokazuju naređenje da je Heinrich Himmler,
načelnik koncentracionih logora, izdao naredbu 28. decembra 1942-e:
„Stopa smrtnosti u koncentracionim logorima mora biti smanjena po svaku cenu."
Logori su uglavnom bili fabrike
a gubitak radnika je štetio ratnoj proizvodnji.
Inspektor logora Richard Glücks,
je odgovorio na Himlerovu naredbu 20. januara 1943-će:
„Treba iskoristiti sva sredstva da se u logoru snizi smrtnost."
Već 1937. godine, nekoliko nemačkih listova je objavilo
da bi ubijanje Jevreja bilo kažnjivo smrću.
Joseph Reinhardt je osuđen na smrt
za ubistvo jevrejskog trgovca Abrahama i njegove žene nejevrejke.
Ubistvo je bilo ubistvo, bez obzira na žrtvu.
U logorima su postojale logorske kancelarije za žalbe
gde su zatvorenici mogli da registruju žalbe ili daju predloge.
Sistem stroge discipline, i za čuvare i za zatvorenike,
i izricanje strogih kazni protiv onih koji su pronađeni krivima.
Ako bi neki stražar napao zatvorenika, stražar bi za to bio kažnjen.
Često sa smrću. U logoru je bio i zatvor
gde su bili smešteni opasni ili zločinački ljudi.
Nemački SS je uhapsio komandanta Buchenwald-a Karla Koch-a
1943. zbog maltretiranja nekih zatvorenika.
Nakon istrage,
SS sudija Konrad Morgen je Koch-a proglasio krivim i upucao ga.
Jevrejski naučnik Arno Mayer, profesor istorije na Univerzitetu Prinston,
je u svojoj knizi iz 1988. o 'konačnom rešenju' priznao da je
više Jevreja stradalo u Aušvicu od posledica tifusa
i od drugih prirodnih uzroka, nego što ih je bilo ubijeno.
Nema ničega ubistvenog u vezi peći za kremaciju.
Mnoga mrtva tela su kremirana, jer je Aušvic sagrađen na močvarnom terenu,
stoga bi raspadnuti leševi od tifusa zatrovali vodu za piće
i širili smrtonosne bolesti.
Ostrvo Ellis u SAD je imalo sličan proces dezinfekcije
onima u nemačkim logorima, u objektima za kremiranje.
Zapravo, procedure u nemačkim logorima
su u suštini bile iste kao one koje su koristile Sjedinjene Države na ostrvu Ellis.
Služili su potpuno istoj svrsi, da se spreči širenje bolesti.
Danas je korišćenje krematorijuma u Sjedinjenim Državama
još češće nego što je tada ikada bilo u Nemačkoj.
Priče o masovnim ubistvima i ubijanjima gasom, potekle su iz sovjetskih izveštaja
autorizovanih od strane poznatih lažova i genocidnih masovnih ubica
oko Ilje Erenburga i 'Joe'-a Staljina,
koje su se tada širile pomoću 'New York Times-a' koji je u vlasništvu Jevreja.
Priče su se proširile samo nekoliko sati nakon što se Nemačka predala,
što je onemogućilo bilo kom lažno optuženom Nemcu da opovrgne tvrdnje Sovjeta.
Zapravo ne postoje naučni dokazi da su Jevreji bili ubijanim gasom.
Nije bilo dokaza o smrti od strane gasa.
Nema nemačkih dokumenata koji bi identifikovali bilo koju žrtvu ubijenu gasom.
Nema naređenja od Hitlera.
Nema masovnih grobnica jevreja ubijenih gasom.
U Nirnbergu postojanje gasnih komora nikada nije ni demonstrirano.
Hiljade tajnih nemačkih dokumenata koji se bave koncentracionim logorima
su konfiskovani posle rata,
ali ni jedan se ne odnosi na polisu ili program istrebljenja.
U pismu State Department-u SAD-a od 22. novembra 1944.
Crveni krst koji je bio stacioniran u svim logorima je izjavio:
„Nismo uspeli da otkrijemo nikakav trag
instalacija za istrebljenje civilnih zarobljenika“.
Vatikan i Crveni krst su intervjuisali hiljade oslobođenih logoraša
na kraju rata u vezi navodnih gasnih komora.
Odgovor je uvek bio isti: „Ne“.
Sami zatočenici o njima nisu govorili.
Sva forenzička hemijska ispitivanja su opovrgla upotrebu ciklona B
u navodnim 'gasnim komorama za ubijanje'.
Američki stručnjak za tehnologije pogubljenja, Fred A. Lojhter, je otputovao u Aušvic
i tajno nabavio uzorke iz navodnih 'gasnih komora'.
Dao ih je testirati i objavio je svoje rezultate.
Na osnovu hemijske analize uzoraka zidova i različitih tehničkih argumenata,
Leuchter je zaključio da se istražene lokacije
ni tada, ni sada, nisu mogle koristiti
niti se ozbiljno razmatrati za korišćenje kao gasne komore za ubijanje.
Sa izuzetkom video fotografa,
doneo sam iste stvari koje bih inače doneo
u zatvor u Sjedinjenim Državama ako bih radio pregled njihove opreme.
Crtač je bio tu da uzme i proveri mere.
Crteži su napravljeni na licu mesta i potom reprodukovani
kada smo se vratili u Sjedinjene Države da dokumentujemo sve što smo videli.
Ja sam lično napravio fotografije i proizveo
veliki broj fotografskih dokaza
hardvera i objekata koje smo pronašli u Poljskoj.
A video fotograf, što za mene nije bilo uobičajno,
je doveden da zabilježi činjenice da su forenzički uzorci
koje sam uklonio iz objekata, kontrolni uzorci
iz postrojenja za dezinfekciju broj jedan u Birkenauu i svih ostali uzorci
iz navodnih prostorija za egzekuciju gasom,
bili propisno uzeti i upakovani za predaju u laboratorije.
Pregledao sam objekte i utvrdio da su nesposobni
za sprovođenje korišćenja gasa cijanovodonika u te svrhe
egzekucije ili u druge svrhe. Ali dodatno,
bilo bi neophodno ukloniti uzorke, vratiti ih u Sjedinjene Države
za ispitivanje u nezavisnoj laboratoriji, da se, zapravo, potvrdi
šta je moj vizuelni pregled pokazao,
da ovi objekti zapravo nikada nisu sadržali gas cijanovodonika.
Zahtevi neophodni pri projektovanju objekta
koji sadrži veoma eksplozivan i veoma otrovan gas;
Morate imati zaptivena vrata, bez prozora, sredstva za ubacijvanje gasa,
sredstvo za izvlačenje gasa, nešto za zagrevanje gasa
i vazduha kako bi stalno održavao odgovarajuću temperaturu,
prekidači otporni na eksploziju, objekti za osvetljenje itd.
Ništa od ovoga nikada nije postojalo.
Govorimo o zgradama od cigle i maltera bez grejanja,
sa osvetljenjem koje nije zaštićeno od eksplozija, bez zaptivnih vrata,
u nekim slučajevima, bez ikakvih vrata,
i sa krematorijumima koji su se otvarali u neposrednoj blizini ili uz objekat.
Ukoliko su ovi objekti korišćeni kao postrojenja za ubijanje gasom,
ako se te osobe koje su upravljale objektima nisu do smrti nadisale ovim gasom
u isto vreme kada bi pogubljenici umrli,
sigurno bi bili razneseni na komadiće
kada bi gas eksplodirao iz luka varnice, u prekidaču, toplotom sijalice,
ili gasom koji se približava i ulazi u peći krematorijuma.
Mislim, jednostavno je smešno razmatrati da su se ovi objekti
mogli koristiti kao gasne komore.
Nijedan od objekata pregledanih u Aušvicu, Birkenauu ili drugde,
nije mogao podržavati, niti je u stvarnosti, ikada podržavao,
višestruka pogubljenja koristeći cijanovodonik,
ugljen monoksid ili bilo koji drugi navodno ili faktički smrtonosan gas.
Na osnovu vrlo velikodušnih maksimalnih stopa korišćenja za sve navodne gasne komore,
od ukupno oko 16.093 osobe nedeljno,
i pod pretpostavkom da bi ovi objekti mogli da podrže ekgzekucije gasom,
bilo bi potrebno 68 godina
da se pogubi navodni broj od 6 miliona ljudi.
Reklamiranje ovih objekata kao da su sposobni za sprovođenje masivnih,
višestrukih ili čak pojedinačnih pogubljenja,
je ujedno smešno i uvredljivo za svakog pojedinca na ovoj planeti.
Germar Rudolf je hemičar koji je zimi 1990-91-e,
dok je radio na doktoratu iz hemije,
na poznatom Institutu Max Plank za fiziku čvrstog stanja u Stuttgartu,
započeo naučno istraživanje verodostojnosti Leuchter-ovog izvještaja.
Njegova detaljna hemijska analiza je zaključila da:
„Cijanovodonična kiselina nije korišćena
u zgradama za koje se tvrdi da su bile gasne komore za ubistva u Aušvicu“.
Njegov izveštaj jača nalaze Fred-a Leuchter-a.
Istaknuti austrijski inženjer Walter Luftl je takođe napravio izveštaj
zaključivši da su ubijanja gasom bila nemoguća iz tehničkih razloga
i zato što su nekompatibilna sa uočljivim zakonima prirode.
Luftl-ov izveštaj je još jedna autoritativna potvrda
nalaza Freda Leuhtera.
Američki hemičar i istraživač Dr. William B. Lindsey
takođe je pažljivo pregledao navodne gasne komore.
Nakon 33 godine iskustva kao hemičar,
izjavio je i potvrdio pod zakletvom:
„Došao sam do zaključka da niko nije svojevoljno ili namerno ubijen
sa ciklonom B gasom na ovaj način. Smatram da je to nemoguće“.
Institut za sudsku medicinu u Krakovu, Robert Faurisson, Frederick Toben,
John Ball, Carlo Mattogno, Jurgen Graf, Ernst Zundel, David McCalden
i mnogi drugi koji su takođe izvršili slične tehničke preglede
navodnih gasnih komora su došli do istog zaključka.
Hrabri jevrejski revizionista po imenu David Cole
je snimio revolucionarni dokumentarac pod nazivom „Cole in Auschwitz“ 1992-ge.
Danas postoji mnogo dugometražnih dokumentarnih filmova,
analiza i komentara o nemačkim radnim logorima.
Godine 1999-e, Richard Krege, kvalifikovani inženjer elektronike,
i njegov tim istraživača izvršio je visokotehnološko ispitivanje zemljišta
u navodnom logoru smrti Treblinka.
Koristeći radar koji prodire u zemlju, tim je tokom tri nedelje
otkrio da tlo nikada nije bilo poremećeno
a uzorci zemljišta nisu otkrili pepeo.
Dobijeni rezultati pokazuju sa 100% sigurnošću
da masovne grobnice nikada nisu ni postojale u Treblinki niti Belžecu.
Zapravo, na istoku ima mnogo masovnih grobnica.
Međutim, ovde su Sovjeti masakrirali ljude.
Danas je poznato da su, na primjer,
Sovjeti počinili masakr u Katinu,
ali je posle rata okrivljen na Nemce.
Doktor Charles Larson, jedan od vodećih američkih forenzičkih patologa,
je kao deo američkog istražnog tima za ratne zločine,
izvršio više od 1.000 obdukcija leševa u nemačkim logorima
i nijedan nije pokazao nikakve dokaze smrti od strane otrovnog gasa.
Da je bilo ubijanja gasom pomoću ugljen monoksida ili cijanida,
indikacije bi bile izuzetno dramatične i lako uočljive.
Leševi bi bili jarko crveni.
Na zidovima u navodnim odajama smrti
nisu pronađene mrlje prusko plave boje.
Samo u komorama za dezinfekciju ima dovoljno dokaza o korišćenju gasa,
gde je ciklon B korišćen na odeći i posteljini da bi se zaustavilo širenje tifusa.
Kustos muzeja Aušvica je priznao da su Sovjeti
posle rata stvorili gasnu komoru za ubijanje,
izmenom nemačkog bunkera.
U skloništu protiv bombi, koji nam je predstavljen kao gasna komora u Aušvicu,
komunisti su uklonili zidove i stvorili zloglasne
Ciklon B rupe na krovu da bi izgledala kao prava gasna komora.
Sada, kada uđete u onu zgradu Crema 1,
videćete to, samo izgleda nekako čudno.
Ima sve ove gomile zemlje svuda oko sebe.
Znate, stvarno liči na sklonište od bombi
i upravo je to i bilo na kraju rata. To je bilo sklonište od bombi.
Oni žele da mislite da je 4 miliona ljudi prošlo kroz Aushwitz.
I učinili su da izgleda kao da su svi ljudi prošli kroz taj logor tamo,
ali ta zgrada tamo nije bila sposobna niti je napravljena za ubijanje ljudi gasom.
U redu, uopšte! Mislim, znaš, ako uđeš unutra...
Iseckali su rupe na krovu na kraju...i ovo je prosto smešno. Znači,
nema šanse da su ljudi ubijeni u toj zgradi.
Dakle, oni žele da verujete
da je to zgrada u kojoj su ljudi ubijani gasom.
Jednostavno nije bilo izvodljivo da su ljudi u toj zgradi bili ubijani gasom.
E sada, ta zgrada u kojoj završavaju obilazak,
to nikada nije bila gasna komora.
Pored njega je bio dimnjak, a na plafonu su bile četiri rupe
gde bi se bacale granule ciklona B
i ljudi bi videli rupe i mogli bi da ih istraže,
i onda da pogledaj okolo.
Ono što sam ja uradio '92-e, intervjuisao sam čoveka koji je direktor, kustos logora,
u nedostatku bolje reči,
i priznao mi je, pred kamerom, ne skrivenom kamerom,
bilo je to otvoreno snimanje u njegovoj kancelariji.
Bili smo tu ja i moja kamermanka. I priznao je pred kamerom
da objekat prikazan kao gasna komora nije u originalnom stanju.
Da je, kada su Sovjeti oslobodili logor, ta zgrada bila protivvazdušno sklonište.
Veoma očigledno, vrlo jasno sklonište od vazdušnih napada. A onda su ga Sovjeti
preuredili da izgleda kao njihovo shvatanje gasne komore.
Dakle, nema rezervnih dokaza
da dokažu da je ova zgrada ikada bila gasna komora.
Na zidovima nema Ciklon plavih cijanid mrlja.
Nije bilo rupa na krovu za ubacanje ciklon B gasa.
Sovjeti su ih dodali.
U prostoriji su postojali pregradni zidovi. Sovjeti su ih srušili
da bi izgledala kao jedna velika otvorena odaja.
Uklonili su kupatila.
Još uvek možete videti odvode u podu, još uvek možete videti rupe
gde su toalet i umivaonik vodili.
Ali su izvadili sve objekte i izrezbarili vrata
gde vrata nije bilo kako bi izgledalo kao da postoji progresija
između gasne komore i sobe sa pećnicama.
Ali bilo je mnogo stvari za koje se nisu potrudili da prikriju.
Postoji ogromna šahta tačno u sredini gasne komore.
Šahta u koju svaka odrasla osoba, čak i prilično teška odrasla osoba, može da se spusti.
Sada, šta je to; to je bilo okno za spasavanje.
To je bila prilično standardna procedura projektovanja koja je za podzemna,
ili delimično podzemna skloništa od bombi, imala otvor za spasavanje
u slučaju urušavanja ili bilo čega drugog što bi ljude unutra moglo da spreči
od izlaska iz skloništa kroz glavna vrata.
Dakle, imate ovu šahtu koju niko nije primetio
već... u tom trenutku, Aušvic, kada sam otišao tamo '91-e,
Aušvic je bio otvoren za Zapad više od jedne decenije.
Niko nikada nije primetio prokletu šahtu, i ona je tu, jasna kao dan.
Vrata odaje se otvaraju put unutrašnje strane, drugim rečima,
da je to gasna komora i da ste tamo natrpali ljude,
svi bi se nagomilali na vrata pokušavajući da se izguraju napolje.
Tamo bi umrli. Da bi ponovo otvorio vrata,
morali biste da izgurate nagomilanih 50, 100, 200, 300 tela.
Vrata se zaključavaju iznutra, a ne spolja. Drugim rečima,
žrtve bi mogle da zaključaju Nemce,
što je stvarno pomalo glupo kada razmislite.
Zašto gasna komora Aušvic ima drvena vrata,
sa staklenim prozorom i kvakom?
U januaru 1995. prestižni francuski nedeljnik L'Express
je priznao da je sve u vezi sa ovom gasnom komorom lažno
i da je ona, zapravo, lažljiva posleratna rekonstrukcija.
Francuska Jevrejka Olga Wormser-Migot je napisala knjigu o
nacionalsocijalističkim koncentracionim logorima u kojoj je izjavila:
„Aušvic... koji je trebalo da ostane uzorni logor
i istovremeno administrativni centar... nije imao gasnu komoru."
Lažni dimnjak su takođe izgradili Sovjeti 1947-e PRE POSLE
nema otvora, i nije uopšte ni povezan sa zgradom.
Nemački zatvorenici su takođe bili primorani da preurede kupatilo
u Sachsenhausenu kako bi podržalo sovjetsko suđenje,
ali je falsifikat bio tako grub i sramotan
da su komunisti morali da sruše zgradu 1952. godine.
Stotine ljudi svih vrsta dolazilo je i odlazilo u nemačke radne logore
po ceo dan snabdevajući logore hranom i zalihama svih vrsta.
Ipak, niko nikada nije pomenuo, i ipak, niko nikada nije ni priznao
da je vidio bilo kakve dokaze o gasnim komorama za ubijanja,
ogromnu količinu potrebnog goriva,
hiljade mrtvih tela svakog sata ili prah.
Fotografije iz vazduha pokazuju isti nedostatak dokaza.
Detaljne savezničke vazdušne fotografije koje su uzimane
svakog dana tokom leta 1944. su javno objavljene 1979. godine.
Čak ni stručnjaci CIA nisu mogli da pronađu ni najmanji trag
gomile ljudskih leševa, dima i krematorijumske dimnjake,
ili mase Jevreja koji čekaju smrt ili pogubljenje gasom.
Užasne slike gomile leševa koje su nam prikazivane
kao dokaz sistematskog istrebljenja Jevreja
od zlih nacista, su u stvari obmanjujuće.
Svi snimci mrtvih logoraša su od onih koji su umrli od tifusa
i neuhranjenost u zapadnim logorima tokom poslednjih nedelja rata.
I to potvrđuje nemačka vojska,
Crveni krst i britanska vojna medicinska dokumentacija.
Čak se i glavni 'mainstream' istoričari sada slažu da se masovna ubistva
ili genocidna ubijanja gasom nikada nisu desila u kampovima
u kojima su saveznici napravili snimke.
Nažalost, ovo se nikada ne ističe kad god da su snimci prikazani.
Dakle, pokušavaju da vam prodaju priču, ali sada znate istinu.
U stvari, saveznička bombardovanja su direktno odgovorna
za mnoge od ovih tragičnih smrti.
Takođe je važno napomenuti
da većina ovih mrtvih tela nisu ni jevrejska.
Veliki broj tela je, u stvari,
direktan rezultat savezničkih napada i bombardovanja.
Slike Nordhausena se koriste u svim glavnim medijima,
ali je dokazano da su ovi zatvorenici
raznešeni i gađani od strane britanski borbenih aviona,
i da ih Nemci nisu istrbljivali kako zvanična priča nalaže.
I tamo sam imao preko 4.000 zatvorenika koji su ležali od tuberkuloze.
Bolesno.
Šta da radiš..tuberkuloza je. Bez lekova. Ništa. Jedva hrane
Već je bilo vrlo oskudno. Nemci nisu imali (šta) da jedu.
I odjednom, bio je 3. april u 3 sata, alarm,
i američko vazduhoplovstvo nad nama, i bacili su bombe direktno na naš kamp.
I ceo logor je bio potpuno uništen.
A od ovih 4.000 ljudi, nas 200 je preživelo.
Zato što su tamo umrli. Bili su u logorima, znate.
Viseći na plafonu, njihova tela i... Bilo je užasno.
Gorelo je danima i danima. Još smo bili...
medicinske sestre, doktori, ljudi iz administracije,
koji su radili u upravi, mi smo pobegli.
I Amerikanci su pogrešili,
jer nisu znali da je ovo koncentracioni logor.
Mislili su da je vojni logor.
Ispraznili su vojsku pre mesec dana
a u januaru su nas ubacili, vidiš? Dakle, nisu znali.
Dakle, vratili su se u 9 sati ujutru i pogodili ceo grad.
Ceo grad su sravnili.
Pobegli smo u šumu, u polje, a kada su ispraznili avione,
došli su i gađali nas iz mitraljeza.
Nisu znali ko je to. Oni su Nemci, znate..
I otišli ​​smo u šumu, i ostali smo oko nedelju dana u šumi.
A jeli smo samo sirovi krompir.
Šta je sa svim ovim slikama?
Dakle, videli ste mrtve, prvenstveno političke, zatvorenike,
koji su umrli od gladi, bolesti,
posredno ili direktno zbog savezničkih bombardovanja.
SAVEZNIČKI VOJNICI
Kada su Sovjeti zauzeli logore,
ponovo su otvoreni i ispunjeni Nemcima i drugim antikomunistima.
Nakon što su ih komunisti mučili i izgladnjeli do smrti,
fotografije čak i ovih zatvorenika su predstavljane
kao žrtve Hitlerovog holokausta.
Slike sa ovih masakra koje su počinili Sovjeti,
pa čak i mrtvih Nemaca od strane savezničkog bombardovanja Drezdena,
su takođe bili spajani u propagandu i korišćeni kao dokazi o 'mrtvim Jevrejima'.
Iako sada znamo istinu o snimcima,
slike su sada postale simbol Holokausta
a naši mediji ih i dalje koriste da obmanjuju javnost.
Vodeći centar za revizionizam holokausta
je Institut za istorijski pregled,
nezavisna i neprofitna organizacija
predana obrazovanju o Drugom svetskom ratu.
Godine 1979. IHR je javno ponudio nagradu od 50.000 dolara
za proverljiv dokaz da su gasne komore za ubijanja postojale.
Pokušao je da ga ospori Mel Melmerstein, Jevrej rođen u Mađarskoj.
Izjavio je da je video svoju majku i dve sestre kako su bile namamljene u gasne komore.
Kao dokaz koristio je njegov sopstveni autobiografski memoar, „By bread alone”.
U knjizi opisuje kako mu je otac rekao
da su mu majka i sestra žive spaljene.
Kasnije će u svojoj knjizi reći da je njegov stric čuo da su
njegova majka i sestra bile povedene u gasne komore.
On bi još jednom promenio svoju priču u objavljenom pismu
u kalifornijskim novinama rekavši da je bio svedok
njegove rođene majke i njegove dve sestre dok su bile vođene
kroz tunel do gasne komore broj 5.
Iako nije postojala gasna komora broj 5 niti tunel koji je vodio do nje.
Sudija Thomas Johnson iz Višeg suda Kalifornije presudio je protiv IHR-a
i nagradio Melmerstein-a sa 70.000 dolara navodeći da ubijanje Jevreja gasom
nije razumno sporna tema jer je prosto činjenica.
Već tokom Prvog svetskog rata je prijavljivano
da su Nemci i njihovi saveznici koristili gasne komore
da ubijaju hiljade zatvorenika. Mediji pod kontrolom Jevreja
su čak i koristili čarobni broj '6.000.000'
i magične reči 'istrebljenje' i 'holokaust'.
Članak štampan u britanskom The Daily Telegraph-u 22. marta 1916. je
izjavio da Austrijanci i Bugari ubijaju ljude
zatvarajući ih u crkve i gušeći ih otrovnim gasom.
Neke od drugih propagandnih laži
su govorile da su Nemci deci sekli ruke,
razapinjali kanadske vojnike, pravili ljudski sapun u fabrici leševa,
vadili oči civilima, odsecali ruke tinejdžerima,
silovali i seksualno sakatili žene,
davali deci ručne bombi da se igraju i bajonetirali bebe.
Nakon završetka rata, Stanley Baldwin je u parlamentu priznao
da je sve to bila propaganda i da takve gasne komore nisu postojale.
Takođe se javno izvinio nemačkom narodu
za ove rasistične uvrede na njihov račun.
2. decembra 1925-e, britanski ministar inostranih poslova Austen Chamberlain,
je priznao da ništa od propagande o zverstvima nije istinito
i nadao se da se to više nikada neće ponoviti.
Posle Drugog svetskog rata,
ova lažna antinemačka propaganda se još jednom širila.
Tokom, i nakon Drugog svetskog rata,
saveznici su protiv Nemačke koristili propagandu zasnovanu na zločinima
kako bi odvratili ljudima pažnju od užasa
koja je vršila, pre svega, Crvena armija.
U pismu BBC-u i višim članova britanske vlasti,
29. februara 1944-e,
iz Britanskog Ministarstva Informacija, pisalo je:
„Upoznati smo sa metodama vladanja koje je, u samoj Rusiji,
koristio boljševički diktator iz primera pisanja i govora
samog premijera u poslednjih 20 godina.
Znamo kako se Crvena armija tek nedavno ponašala u Poljskoj 1920. godine
u Finskoj, Estoniji, Letoniji, Galiciji i Besarabiji.
Moramo, dakle, uzeti u obzir
kako će se Crvena armija svakako ponašati kada nadjača centralnu Evropu.
Osim ako se ne preduzmu mere predostrožnosti,
očigledno neizbežni užasi koji će rezultirati
će izazvati neopravdani pritisak na javno mnjenje u ovoj zemlji.
Ne možemo reformisati boljševike, ali možemo dati sve od sebe
da spasemo njih i nas same od posledica njihovih dela.
Razotkrivanje proteklih četvrt veka
će puko poricanje učiniti neubedljivim.
Jedina alternativa ovom poricanju je
da sa javnosti sa čitave teme skrene pažnja.
Iskustvo je pokazalo da je propaganda zločinima usmerena protiv neprijatelja
najbolja vrsta odvraćanja pažnje.
Nažalost, javnost više nije toliko podložna
kao u danima "Fabrike leševa"
i „Unakaženih belgijskih beba“ i „Raspetih Kanađana“.
Stoga se iskreno traži vaša saradnja da se javnosti skrene pažnja
od dela Crvene armije Vašom svesrdnom podrškom raznih optužbi
usmerenih protiv Nemaca i Japanaca
koje je Ministarstvo stavilo i koje će tek staviti u promet...“
Ovo pismo se drugim rečima može sažeti na sledeći način:
Svi smo upoznati sa zločinima kao što su Holodomor i Crveni teror
koje su boljševici počinili u poslednje 24 godine.
Neminovno je da će to učiniti i u srednjoj Evropi.
Njihove zločine ćemo zataškati sa lažima o Nemcima.
Javnost nije glupa kao što je nekada bila, naše laži će biti bolje.
Ove laži morate širiti ubedljivo.
Ovo nas podseća da istina zaista jeste prva žrtva rata.
Ovo je u suštini bio početak onoga
što će nam kasnije postati poznato kao 'Holokaust'.
Masovni mediji su počeli da
bljuju još strašniju propagandu protiv Nemačke.
U suštini, sami Boljševici su bili krivi za sve što je propaganda
krivila Hitlera i Nemce.
Propaganda je dozvolila da se ovi zločini dogode, a zatim je propaganda i
preuzela nakon što su zločini počinjeni
i u osnovi je zločine projektovala nazad na poražene.
Pobednici su samo sve preokrenuli i okrivili sve
na one koje su poklali i silovali.
Otkud posle rata sve ove priče, koje danas slušamo?
Kojim nema kraja...postalo je...desilo se..jer su Jevreji shvatili
da će kao motivaciju za pričanje priča iz toga dobiti Izrael,
a onda takođe, kao ni da ovo nije bilo dovoljno,
Nemačka počinje da šalje sredstva svakoj takozvanoj 'osobi koje ja preživjela Holokaust'.
Oni moraju da imaju priču o tome da su bili u Evropi i preživeli Holokaust.
A onda dobijaju pare iz Nemačke.
Dakle, dobijate nagradu za svaku priču.
Britanski jevrejski novinar Sefton Delmer je bio šef 'crne propagande'.
'Crna propaganda' su lažne informacije,
materijal za koji se tvrdi da potiče sa jedne strane sukoba,
ali je zapravo sa suprotne strane.
Obično se koristi za ocrnjivanje, sramoćenje ili lažno predstavljanje neprijatelja.
OSS, preteča CIA-e, takođe je lažirala dokumente i dnevnike.
Revizionisti su ubeđeni da je 'crna propaganda'
fundamentalni faktor iza Holokaust propagande.
„Propaganda zločinima je način na koji smo dobili rat,
a s njom tek sada započinjemo!
Nastavićemo sa ovom zverskom propagandom,
eskaliraćemo je sve dok više niko neće hteti da prihvati čak ni dobru reč od Nemaca,
sve dok ne budu uništena sva saosjećanja koje još uvek gaje u inostranstvu
i dok sami ne postanu toliko zbunjeni
da više ne znaju šta rade.
Nakon što je to ostvareno,
kada počnu da ruše sopstvenu zemlju i sopstveni narod,
ne sa oklevanjem, već sa žudnjom da ugode pobednicima,
tek će tada naša pobeda biti potpuna. Nikada neće biti okončato.
Za prevaspitanje je potrebna pažljiva briga, poput engleskog travnjaka.
Čak i jedan trenutak nemara,
i korov ponovo izbija - taj neuništivi korov istorijske istine."
Septembra 1940. godine, Seftona je regrutovala izvršna vlast za političko ratovanje
kako bi organizovao crnu propagandu i savezničko psihološko ratovanje.
Seftonova posebna metoda je glasila: „Laži što je moguće preciznije“,
kako se njihove laži ne bi mogle odmah razotkriti.
Delmer je, do 1947-e, koordinisao crnu propagandnu kampanju
zajedno sa Francuzima, Sovjetima i Amerikancima.
Tokom ovog perioda, on i njegovo osoblje su falsifikovali nemačka dokumenta
o navodnim nemačkim ratnim zločinima koji su dospeli u zvanične dosijee.
Delmer je dokumente dostavio britanskom Ministarstvu informisanja
što ih je kao zvanična dokumenta zauzvrat poslalo na Nirnberški proces.
Ne proveravajući da li su dokumenti istiniti ili lažni,
predstavljeni su kao dokazi opšte poznatih činjenica.
Propaganda je posle rata okrivila Nemačku za započinjanje rata,
cenzurisala sva saveznička zverstva i prikazala Sovjetski Savez kao utopiju.
General Ajzenhauer je takođe okupio nemačke seljake
i naterao ih da 'vide šta su uradili'.
Publika je bila užasnuta snimcima iz kinopisa o nacističkim koncentracionim logorima.
Jedan celovečernji film u režiji Ajzenhauera je prikazivao smanjene glave
zatvorenika i abažura koji su navodno napravljeni od ljudskog mesa.
Nemački civili su pohvatani i prisiljeni da sve to gledaju
kako bi se u njih utkali stid i jeza.
U roku od nedelju dana nakon zauzimanja Buhenvalda,
u logoru je bio jevrejski holivudski reditelj Billy Wilder
koji je pravio film baziran na propagandnim lažima, koje i dan danas cirkulišu.
Film se zvao 'Death Mills' (Mlinovi smrti), 'Die Todesmuhlen', na nemačkom,
i napravljen je za odeljenje za psihološko ratovanje
vojnog ministarstva SAD-a.
Njegova svrha je bila da se Nemcima ispere mozak
da su nacionalsocijalisti bili zli, kako bi Nemce odgurali
od nacionalizma i rasne savesti.
Film je tvrdio da su nacisti pravili sapun od masti jevrejskih zatvorenika,
pravili abažure od kože zatvorenika
i smanjivali glave zatvorenika kao u Amazonu.
Savremena nauka je utvrdila da su ove užasne tvrdnje
iz Buhenvalda i Bergen-Belsena apsurdna saveznička propaganda.
Sve je to razotkriveno kao izmišljotine. Čak i jevrejski naučnici kao Deborah Lipstadt
sada priznaju da su to sve bile propagandne laži.
DNK testovi su pokazali da su smanjene glave lažne,
sapun je bio običan sapun, abažuri su bili napravljeni od kozje kože
a u logorima nikada nije bilo ubijanja gasom.
Priče o gasnim komorama prerušenim u tuš kabine
su fikcije o ratnim zločinima, slične prethodno opovrgnutim tvrdnjama
o Jevrejima od kojih su se pravili sapuni i abažuri.
Prevara sa smanjenim glavama bila je kreacija Alberta G. Rozenberga,
jevrejskog oficira koji je služio u Ajzenhauerovoj jedinici za psihološko ratovanje.
Iako su ove stvari razotkrivene kao obmane,
lažljivi cionisti puni mržnje ih ponavljaju.
Ubijali bi dojenčad i pravili abažure od dječje kože
ili sapun od bebine masti.
Pokazao sam jamu u Aušvicu gde su pravili sapun od ljudi
ubacivali ljude i uzimaju salo i pravili sapun za nemačku vojsku;
ključala voda, veliki bazen.
Imamo sapun napravljen od ljudskih bića.
'RIF' je značilo 'Rein jüdisches Fett'. Čista jevrejska mast.
RJF.
A RJF je značilo Rein jüdisches Fett , u prevodu: Čista jevrejska mast.
Čisti jevrejski sapun, 'Rein jüden Fett'.
- Čista jevrejska mast, 'Rein jüdisches Fett'. - Da, 'Rein jüdisches Fett'.
Komad sapuna. Pisalo je: ??? Juden Seife ,
napravljen od jevrejske masti.
Tako je glupo...
RASKRINKATO
Jevrejska štampa (1991) Ratne vesti! Iračani imaju gasne komore za sve Jevreje
Godine 1944. nastala je još jedna knjiga koja je zagovarala denacifikaciju
i masovno psihološko ispiranje mozga nemačkom narodu.
Zvala se: 'What to do with Germany' (Šta da radimo sa Nemačkom)
a napisao ga je istaknuti član grupe B'nai B'rith, Louis Nizer.
Nizer je bio bogati jevrejski advokat iz Njujorka
a takođe je bio i kolega Theodore Kaufmanna-a i Henrija Morgenthau-a,
sekretara trezora Frenklina D. Ruzvelta
i autora 'Morgentauovog plana'.
Nizer je želeo da pretvori Nemce u submisivne zombije ispranog mozga.
Nacionalsocijalistički nastavnici će biti smenjeni.
Mediji bi demonizovali i dehumanizovali nemački narod.
Nacionalsocijalizam bi bio prikazan kao najzlobnija ideologija.
Nemačke knjige će biti uništene.
I ogromno spaljivanje knjiga kako bi se uništila nemačka kultura
i kolektivno sećanje na Nemačku.
U okviru propagandne kampanje za demonizaciju Nemaca,
Sovjeti i drugi su takođe falsifikovali mnoge fotografije,
koje se koriste za predstavljanje zverstava Holokausta.
Slike mrtvih Nemaca sada su postale slike mrtvih Jevreja.
Slike nacionalsocijalista postale su slike zlih rasističnih nacista.
Fotografije nemačkih izbeglica postale su fotografije Jevreja.
PRAVA SLIKA LAŽNA SLIKA
Antinemačka propaganda koja je počela posle rata od strane medija u jevrejskom vlasništvu
će se nastavljati još 70 godina u budućnosti.
Tokom gostovanja u televizijskoj emisiji Larry King-a,
glumac Marlon Brando se usudio da prokomentariše:
Mislim da sam ljut na neke Jevreje.
Prokleto sam ljut na neke Jevreje.
Holivud vode Jevreji. U vlasništvu je Jevreja...
i trebalo bi da imaju više empatije [saosećanja]
prema ljudima koji pate.
Ariel Sharon je 2001. priznao:
„Mi, jevrejski narod, kontrolišemo Ameriku, i Amerikanci to znaju.
Jevrejski supremacistički novinar Elad Nehorai je rekao:
„Ajmo da budemo iskreni prema sebi, sugrađani Jevreji. Mi kontrolišemo medije.
Imamo toliko likova u izvršnim kancelarijama
u svim velikim filmskim produkcijskim kućama, da je gotovo smešno.
(...)Da li ste znali da svih osam velikih filmskih studija vode Jevreji?“
Joel Stein, kolumnista Los Angeles Times-a,
u svojoj kolumni u LA Tajmsu 2008-e, navodi:
„Amerikanci koji misle da Jevreji ne kontrolišu Holivud
i medije su prosto glupi." On kaže:
„Želim da Amerika zna za naša dostignuća.
Da, mi kontrolišemo Holivud.
Nije me briga da li Amerikanci misle da mi kontrolišemo medije,
Holivud, Wall Street ili vladu.
Samo mi je stalo da nastavimo da ih kontrolišemo."
„Jevreji totalno vode Holivud“, ponosno priznaje Stein.
Zatim, kako bi dokazao svoju poentu, nastavlja da snadbjeva vrlo dugačku listu
vlasnika holivudskih medija, koji su svi Jevreji.
Danas šest jevrejskih kompanija kontrolišu 96% svetskih medija.
Takozvana 'denacifikacija' nikada nije prestala.
Već sedam decenija slušamo samo jednu stranu priče.
Postoje hiljade knjiga, filmova i TV serija
posvećenim holokaustu kako bi se ljudi udaljili
od nacionalsocijalističke ideologije.
Jedan od najpoznatijih filmova
koji je uticalo na to kako ljudi vide ulogu Nemačke u Drugom svetskom ratu
je nesumnjivo bila 'Šindlerova lista'.
Prodata javnosti kao istinita priča
i u pokušaju autentičnosti snimljena u crno-belom.
Uprkos ovom fiktivnom filmu koji sadrži golotinju i ubistvo,
stalno se prikazuje u evropskim i američkim školama
kao obavezno gledanje u nastavama iz istorije.
Ona prikazuje Nemce kao zla čudovišta kojima je stalo samo do jedne stvari:
ubijanja nevinih Jevreja.
Međutim, film je zasnovan na fiktivnoj knjizi pod nazivom 'Schindler's list' (Šindlerova lista),
koja je osvojila 'LA Times nagradu za najbolju fikciju', autora Thomas Keneally-a.
Sam autor nema iskustva sa logorima.
Dakle, ovde imamo film koji se našoj deci prikazuje kao istinit
kada je zapravo zasnovan na fiktivnom delu.
Drugim rečima, nije istina.
Imena, likovi, mesta i događaji
su ili proizvodi autorove mašte ili se koriste na fiktivan način.
Povodljiva deca u srednjoj školi su takođe upućena
da čitaju Dnevnik Ane Frank,
što je sada verovatno vrhunac teorije o holokaustu.
Petnaestogodišnja devojčica Ana Frank i njen otac Oto Frank
su deportovani iz Holandije u Aušvic u septembru 1944-e.
Oto je lečen u bolnici u Aušvicu.
Nekoliko nedelja kasnije, suočeni sa napredovanjem Sovjetske armije,
Ana je evakuisana zajedno sa mnogim drugima
u prenaseljeni logor Bergen-Belzen.
Desetine hiljada preživelih Jevreja je odlučilo da napusti Aušvic
i ode na zapad do januara 1945-e, sa istim ljudima
koji su ih navodno svaki dan godinama ubijali.
Ana Frank je umrla od tifusa u martu 1945-e.
Međutim, originalni rukopis dnevnika je forenzički ispitan
od strane nemačkog državnog forenzičkog biroa, Bundeskriminalamt-a.
Njihovom analizom je utvrđeno da su značajni delovi rada
pisani hemijskom olovkom.
Pošto hemijske olovke nisu bile svima dostupne pre 1951-e,
delovi rada su naknadno dodati posle rata.
Eksperti za rukopis su nakon detaljnijeg pregleda originala utvrdili
da je sav tekst u dnevniku pisan istom rukom,
a BKA je utvrdio da ništa od rukopisa iz dnevnika
nije odgovaralo poznatim primerima Aninog pravog rukopisa.
Pravi autor dnevnika bio je jevrejski romanopisac Meyer Levin,
koji je tražio i dobio 50.000 dolara za svoj rad
u sudskoj tužbi protiv Aninog oca, Otto Frank-a.
Istina o dnevniku Ane Frank prvi put je otkrivena 1959. godine
od strane švedskog časopisa Fria Ord.
Ustanovljeno je da je jevrejski romanopisac Mejer Levin
napisao dijalog dnevnika
i da je tražio isplatu za svoj rad u sudskoj tužbi protiv Otta Franka.
Izvodi iz švedskih članaka su se na sledeći način
pojavili u pismu 'American Economic Council'-a, 15. aprila 1959-e:
„Istorija ima mnogo primera mitova
koji žive duži i bogatiji život od istine,
i mogu postati delotvorniji od istine.
Zapadni svet je već nekoliko godina bio svestan
jevrejske devojčice posredstvom onoga što je navodno
njena lično napisana priča, Dnevnik Ane Frank.
Svaka informisana književna inspekcija ove knjige
bi pokazala da bi bilo nemoguće za tinejdžera da je napiše.
Zanimljiva odluka Vrhovnog suda Njujorka
potvrđuje ovu tačku gledišta,
da je poznati američki jevrejski pisac Meyer Levin
dobio 50.000 dolara koje će mu isplatiti otac Ane Frank
kao honorar za Levinov rad na „Dnevniku Ane Frank”.
Dokazi koje je skupio Dr. Robert Faurisson iz Francuske
potvrđuju da je čuveni dnevnik književna prevara.
Nakon obimnog istraživanja, profesor Faurisson je izjavio:
„Istina me obavezuje da kažem
da je Dnevnik Ane Frank samo obična književna prevara."
Jevrejski nemački komunista Bruno Baum
je priznao da jedan od glavnih tvoraca
propagande u logoru Aušvic. Rekao je:
„Ne preterujem kada kažem
da je većina cele Aušvic propagande
napisana u logoru od strane nas samih.
Ovu propagandu smo za svetsku javnost sprovodili
do poslednjeg dana našeg prisustva u Aušvicu“.
'Zli Nemci' su se zapravo mnogo trudili da zatvorenici budu dobro hranjeni,
dobro smešteni i zabavljani u nemačkim logorima.
Kampovi su imali pristojnu hranu do poslednjih nedelja rata,
kada su saveznici 'u zaborav' izbombardovali celu infrastrukturu Nemačke.
Takođe smo imali i orkestar gde su neki muzičari zajedno stajali,
a jedan muzičar je bio toliko dobar da je svirao instrumente
i pisao je note i kasnije smo imali bend koji je svirao takom vikenda.
I to nam je, naravno, pomagalo..znate..radio je i predstave i slično.
Da li su se u Aušvicu dešavale neke kulturološke aktivnosti?
Da, rekla sam vam da smo postavili klavir u... ne samo klavir,
već je Veliki klavir donet do Bloka 1.
Kada je sve to izgrađeno, taj novi blok,
sobi u prizemlju je dodeljeno pozorište,
gde su hteli da naprave scensku zavesu u tom novom bloku 1,
koja je bila jedna velika trpezarija, koja će takođe biti otvorena kao bina,
kako bi se tamo mogle raditi predstave za žene, kulturne..
Rekao je: „Zaboga. Zar ovde nema nikoga
ko bi mi pomogao da zašijem ove karike za zavese?
Za binu. Radim to zbog vas!", rekao je.
I ja sam se javila i pomogla mu sa zavesom
i bilo divno, jer sam za promenu imala muškarca koji je sedeo naspram mene.
A moja cimerka je zadužena za radne zadatke,
i ako slučajno poznajete muziku; "Koje instrumente sviraš?"
Rekla sam da sam naučila klavir, ali ne dovoljno dobro za orkestar,
to vam mogu odma reći.
Rekao je: "Pa, onda možda znate note". Ja sam rekla da".
Rekao je: „E, onda ćeš biti od koristi, jer moramo
da iz originalnog muzičkog dela prepišemo ono što je reditelj
napisao za instrumente.
I tako, svaki instrument ima samo kratku liniju na celom papiru,
pa sam morala da je rastavim i pišem za svaki instrument,
od toga šta sam morala da uradim.
Morala sam čak i linije da pravim,
nismo imali papir koji je unapred odštampan za note. Ništa.
Dakle, provela sam ceo dan tamo, neko vreme,
sve dok nas nisu odveli iz Aušvica.
Onda me je videla da radim tamo. Imala sam veliki sto
gde sam mogla da radim i da postavim sav papir
i bilo je vrlo mirno i opuštajuće. I, Otto je želeo da još razgovara sa mnom.
Tada sam svojevremeno upozala tog SS-ovca.
To je bio poslednji posao koji sam odradila dok sam bila u Aušvicu.
A drugi posao... Kada sam bila u bloku deset.
Izašli smo da beremo lišće i od tih listova
bi kuvali čaj za ceo logor, za ceo Aušvic.
Kino pozorište Buhenvald
Kako ste se zabavljali?
Pa, prvih dana je postojala biblioteka
gde su ljudi mogli da dobiju knjige za čitanje.
Bilo je novina koje smo mogli dobiti.
I među sobom smo ponekad imali...violinu, kvartet.
Dolazili su da sviraju u barakama...
A kasnije, rekli su da će napraviti film u kampu.
Mi zatvorenici smo rekli: „Mora da ste ludi.
Hoćete za nas da snimite film u kampu?"
-Ali zaista se desilo. Snimili su film u logoru... A mi... -Stvarno?
Otišli smo u barake u kasarni. Ponekad bismo mogli da odemo na film,
donijeli bi filmove uveče, i...
Kakve bi filmove prikazivali?
Pa..nemačke filmove.
Razglednice
Nakon što sam došao u glavni logor,
bilo nam je dozvoljeno da dva puta mesečno pišemo kući.
Jednom razglednicom, jednom pismom.
Dali su vam materijale?
Da, dali su nam pismo i materijal...mogli smo..da kupimo marke...
Kako ste dobili marke?
- Mogli bismo da kupimo marke... - Imali ste novca?
Da, imamo novac...još uvek imamo novac...
novac koji imamo smo dobili od jevrejske zajednice iz Beča, koja nam je svima slala...
svima nama...pomalo novca.
Realnost Aušvica NEMA VIŠE LAŽI!
A u kampu, mogli ste imati valutu?
Da, mogli smo imati novac,
jer je u logoru bilo ono što su zvali "Kantina",
i..ne mnogo puta, ali s vremena na vreme prodali su po koju cigaretu,
ili su nešto prodavali.. šta god da su imali.
Dakle, ako ste imali novca mogli ste da kupujete u tamošnjoj Kantini.
Hrana... Zaista nije bilo hrane. Obično se nešto proda...
Prodavali bi, takođe, neko slabo pivo tu u...
- U Kantini? - Da.
Ali ne stvarno ništa drugo. Ne mnogo. Uglavnom cigarete.
A kada ste išli u bioskop, da li ste morali da platite?
Da, morali smo da platimo.
Nakon što je novac prestao teći, nakon što je običan novac stao,
tada smo bili plaćeni u kuponima.
Plaćeni za vaš rad?
Pa, ne znam da li je baš bilo za rad..kako god. U svakom slučaju smo bili plaćeni u kuponima
koji su bili otkupljivi u toj kantini, ako su nešto imali.
Dakle, to je bio njihov način da svima podele novac.
Tada su svi dobijali ovaj novac.
Fudbalski kamp
Ono što bi smo radili za vikend, naravno, jeste da bi smo se okupili,
okupili bi grupu i napravili bismo fudbalski tim,
to je bio malo kasnije, igrali bi fudbal.
Što je neverovatno jeste da je postojao fudbalski tim,
da je preostajalo dovoljno energije da se uradi tako nešto.
Pa...mislim da nismo bili toliko energični kao što smo bili...
sa drugim redovnim timom,
ali radil smo ponešto, što nam je, znate, skretalo misli..
..sa problema koje smo imali.
Naročito kada su Nemci počeli da gube rat, 1943.-44.
pa smo 1944. imali fudbalske utakmice u ???.
Fudbalske ekipe su bile odlično organizovane.
U fudbalskim timovima..svaka nacionalnost je organizovala fudbalski tim.
Organizovali smo svu opremu, sve za igranje fudbala na traci.
Dakle, znate koliko je bilo slobodno, a to je bila 1944. godina.
Rusi su se već izgurali, a Amerikanci već obavili invaziju..
s druge strane, pa su.. morali da daju više slobode,
i bilo je mnogo više slobode i...
Hrana se nije mnogo poboljšala iz...jednostavnog razloga.
Nisu imali mnogo ni za njih same.
Da li su civili uopšte pokušali da vam pomognu?
Da li su razmenjali robu za stvari?
Kao što sam rekao, imali smo skoro sve što smo želeli
za fudbalske timove, od civila, od spoljnih civila.
I to je striktno bilo tajno..SS su..znali su za to, Tabla sa poenima fudbalske lige
ali nisu mnogo radili povodom tog pitanja, jer su znali da se rat još malo završio. Pa nisu..
Čak su i igrali fudbal sa nama.
što je smešno...
..smešan incident..jednom je poljski tim igrao protiv nemačkog tima,
i jedan od ovih glavnih regrutovanih SS-ovaca je odlučio da želi da igra za poljski tim,
pa..mi kažemo, u redu, možete da igrate.
A onda komandant, SS komandant, bio je kao kapetan,
odlučio je da želi da igra za nemački tim,
pa je i on otišao na polje. Mislim da su bili malo pripiti.
Kako ste se osećali povodom toga?
I smešni deo toga je,
rekli smo, samo ih pustite da igraju, i oni će igrati sami,
samo smo trčali oko njih. Britanski fudbalski tim ratnih zarobljenika - Aušvic
ali to je bio jedan od onih trenutaka, koji mi je ostao, koji je ostao, tako je smešan..[Zabavno je prisećati ga se, ostao je u sećanju]
ali to se desilo, dakle, to je bila 1944-a.
skoro...stvari su se okončale.
Dakle, ono što pokušavate da kažete jeste: što se kraj rata sve više bližio,
pritisak je popustao, a ne postajao sve okrutniji..ili...? -Definitivno
U našem kampu, pritisak, osećali ste pritisak, veoma nizak(?).
Bilo je venčanja, pa čak i porodilišta za trudnice.
Zatvorenici su se zaljubljivali i ženili u logorima.
Samo u Aušvicu registrovano je preko 3.000 novorođenih,
bez ijednog smrtnog slučaja dok je bio u funkciji pod nemačkom kontrolom.
Zli nacisti su čak postavili i jaslice za decu.
Freddie Hirsch me je pozvao u dečiju baraku,
tada je tamo išao...
Pitao me je da li mogu da na zidu naslikam nešto za decu.
I rekla sam, „pa, ako možete da nabavite materijale...“
Rekao je: „Doneću materijale“. A ja sam rekla, „U redu“.
A onda je jednog dana iz muškog logora došao
veoma zgodan mladi plavokosi muškarac,
i Freddie Hirsch me je pozvao da dođem da ga upoznam.
I pitao me je šta mi treba.
Pa, rekla sam, „ako mogu da nabavim bilo kakve boje za zid, neke tempere,
njih bih volela, ukoliko biste njih mogli nabaviti.“
A on je rekao, „da, šta god želite.“
I tako je, za tren, Fredi pripremio stvari za mene.
I počela sam da slikam. Isprve ne znajući u šta gledam...u taj ogromni, sivi...
Bio je nekako maslinaste boje...
kao što su bile sve kasarne...zid. I pomislila sam, dakle..
stvar koju treba uraditi jeste učiniti da izgleda kao da smo u švajcarskom restoranu,
na palubi, a na njoj je balustrada sa cvećem i saksijama,
a mi gledamo na divne livade
i možda vidimo neke krave i ovce i ostalo... I počela sam da slikam.
A onda, nakon što je bilo daleko u daljini,
slikala sam ovce i krave,
a onda sam primetila da sva deca stoje oko mene, iza mene.
Pa sam se okrenula i pitala ih da li imaju neku posebnu želju,
šta staviti na tu livadu.
I rekli su 'Snežanu i sedam patuljaka'.
I to je bio veoma iznenađujući odgovor.
Tako sam napravila sliku Dopija kako stoji na glavi drugog patuljka
sa ogrtačem oko sebe, pa je izgledao kao visok momak,
da bi bio visok kao Snežana i zajedno su plesali
i cipele... te mekane cipele i sve...
i deca su to obožavala. I naslikala sam neke druge patuljke.
Onaj koji je svirao harmoniku. Mislim da je to bio 'Mrzovoljko', onaj zloćkasti.
A profesor sa naočarima...
Naslikala sam skoro sve patuljke kako stoje naokolo. Neki od njih su aplaudirali...
i to su deca volela.
Sada shvatam da je postojao još jedan slikar koji je nešto nastavio da slika...
da slika na zidovima nakon mog odlaska. Ne znam za to.
Kada ste to radili,
šta je to uradilo, ne samo za vas, već i za decu? Na emotivnom nivou?
Pa, uradilo je nekoliko stvari, ne samo emotivnih,
već su deca tada i napisala predstavu koja je bila satira
Snežane i sedam patuljaka.
Smislila sam način da napravim krunu od papira
a deca su je farbala zlatnom bojom, i kao stavljale dragulje na nju,
a onda sam uzela neke papirne trake i ofarbala ih crnom bojom..
I ne znam za kostime, ne znam od čega su pravili kostime,
ali predstava je bila veoma uspešna, jer je devojčica
koja je igrala Snežanu imala neverovatan glas.
Predivan soprano, baš kao onaj koji čujete u filmu.
Kako su smeli da izvedu predstavu u Aušvicu?
Ne znam, ali sve to je urađeno prilično tiho, sve to,
osim kada je započelo, odjednom su se pojavili neki SS-ovci i gledali.
A onda, kada je Arno Bend (?) odigrao tu predstavu,
želeo je nešto poput Vodvilja, u kojem sam i ja bila.
To je bilo ono kada nisam mogla da podnesem dah tipa koji je glumio sa mnom.
Zgrada koja je bila odma pri ulazu Aušvica je zapravo bila javna kuća
koju su koristili internirani logoraši.
Bolnice i logorske stomatološke ustanove koje pohađaju logoraši,
stomatolozi i medicinske sestre kako bi se bavili stomatološkim problemima zatvorenika.
Logor Aušvic je imao bolnička odeljenja i bolnice
gde su lečene hiljade logoraša.
Logorska uprava, ali pre svega, garnizonski lekar dr. Worth,
je na sve zamislive načine pokušao
da zatvorenike Aušvica održi u životu, jakim i zdravim.
„Holokaust je jedini navodni genocid
kojeg prodaju ljudi koji su po njihovim sopstvenim tvrdnjama
bili lečeni u bolnicama tih takozvanih 'logora istrebljenja'“.
Zatvorenici su takođe izgradili elegantni olimpijski bazen
u kompletu sa nekoliko ronilačkih dasaka, na kojima bi se sunčali
dok su subotom i nedeljom popodne gledali vaterpolo utakmice.
Bazen u Ravensbrcku
Bazen u Theresienstadtu
Prema zvaničnim podacima,
u Nemačkoj je januara 1933. bilo 523.000 Jevreja.
Korherov izveštaj otkriva da je od decembra 1942.
u svim koncentracionim logorima bilo samo 9.127 Jevreja.
Službenici Međunarodnog crvenog krsta su redovno posećivali kampove
i imali potpun pristup logorima, sve su dokumentisali
i procenili da je ukupan broj mrtvih iz svih logora
oko 271.000 do 290.000.
Otprilike polovina ovih mrtvih su bili Jevreji,
dakle, sada govorimo o nekih 150.000 do 200.000 Jevreja
koji su umrli u nemačkim logorima prvenstveno od bolesti.
U izveštaju Crvenog krsta od 1.650 strana,
nikada nije bilo pomena o bilo kakvim gasnim komorama.
U biti, postoje četiri kategorije interniranih tokom rata:
Poljaci, Jevreji, Rusi i 'politički zatvorenici',
ponekad aludirani kao 'Nemci'.
Jevreji su činili manje od 40% Aušvica,
samo oko 12% Dahaua i samo oko 30% Buhenvalda.
Pretpostavljate da su, knjige o smrtima u Aušvicu,
najpouzdaniji izvori. Sovjeti su zaplenili sve informacije
o životu i smrti ljudi koji su živeli u Aušvicu kada su oslobodili logor,
a one su konačno objavljene 1990-ih.
I to vam daje ukupno..koliko to ispada?
29.000 Jevreja je umrlo u Aušvicu tokom Drugog svetskog rata, u redu?
I imate nešto više mrtvih katolika.
U Aušvicu je umrlo više katolika nego Jevreja i ako hoćete da kažete,
"Oh, tu su neki podaci koji nedostaju, neki Jevreji koji su umrli nisu registrovani",
i tako dalje, dakle, najviša procjena bi bila...
Rekao bih da je 40.000 Jevreja umrlo u Aušvicu.
Ne dozvoljavam brojke veće od te.
A to je 100 puta manje od vrijednosti od 4 miliona.
Posle rata, Sovjeti su izneli tu potpuno apsurdnu cifru.
Broj mrtvih u Aušvicu izmijenjen je 1989-e,
sa 4,1 miliona, na 1 milion.
Broj mrtvih u Aušvicu smanjen na milion
BROJ ŽRTAVA U AUŠVICU
Nakon zauzimanja od strane Sovjetskog Saveza,
prvobitna propaganda je takođe tvrdila da je u Majdaneku ubijeno 2 miliona,
što obuhvata sedam gasnih komora.
Za pet od ovih sedam je priznato
da nikada nisu ni služile kao gasne komore.
Broj mrtvih u Majdaneku je 2005. revidiran sa 2 miliona na 78.000,
ali je, nekako, zvaničan račun o 6 miliona mrtvih ostao nepromenjen.
Dakle, koliko je 6 miliona minus 4 miliona minus 2 miliona?
Holokaust je jedini navodni genocid
gde se od ukupnog broja za koji se tvrdi da je ubijeno mogu oduzeti milioni
a da ukupna cifra uvek ostane '6 miliona'.
Britanska tajna služba je provalila strogo poverljivu nemačku šifru, 'Enigmu',
i imala pristup većini nemačkih vojnih komunikacija do 1942-e,
i dešifrovanjem se nije pominjalo ubijanje gasom.
Pa, to je najpouzdaniji, najmerodavniji izvor
koji uopšte možete imati, jer je Britanija prisluškivala
nemačke radio poruke kada Nemci nisu ni znali
da su bivale presretane... Ljudi koji su dešifrovali Enigmu su primali ove poruke...
i posle 50 godina, konačno su izbačene
u Narodnu arhivu sredinom 90-ih. Izbačene su...
istoričari se ne interesuju za ove dešifrovane poruke iz očiglednog razloga...
Jer ne pokazuju nikakve znake holokausta, u redu?
One pokazuju kako su se različite etničke grupe premeštale, prikazuje različite radne logore,
na primer, Jevreje kako dolaze u Aušvic i Jevreje kako napuštaju Aušvic.
I njihove četiri glavne kategorije: Poljake, Ruse, Jevreje,
Nemačke političke zatvorenike, grupišu zatvorenike kao...
a tu je... pokazuju veliki napor
u izvlačenju korisnog industrijskog rada iz zatvorenika.
Oni razgovaraju o različitim vrstama posla koji pokušavaju da obave
i koji su im resursi potrebni, ili naređivanja stvari koje se moraju odraditi.
A onda su opisali potresni uticaj izbijanja epidemije tifusa,
posebno u Aušvicu sredinom '42-e,
i borbe da se sa tim izbori i da se stavi pod kontrolu,
i osećaj užasa jer je ceo Aušvic logor bio u karantini
dok je epidemija uzimala svoj danak.
Dešifrovanja pokazuju da su ljudi jedino bili...
...U suštini, bili bi ubijeni ako bi pokušali da pobegnu.
Bilo je stražara koji su pucali na svakoga ko bi pokušao da pobegne,
ali inače, znate, postoje pravila o pravilanom ophođenju prema zatvorenicima.
A SS stražari su morali da se prema njima ponašaju kako treba,
i mogli bi biti izvedeni pred vojni sud ukoliko ne bi.
Zatvorenik bi mogao da uloži pritužbu ako nije tretiran kako treba.
Nedavno pronađena pisma u američkim arhivama
dokazaju da su američki i nemački najviši državni službenici
razgovarali jedni sa drugima putem švajcarskih i irskih okupljanja od 1944. do 1945.
o uslovima logoraša u nemačkim logorima.
Nemačka je garantovala da će evakuisati zatvorenike kako bi ih spasila od Sovjeta
a bivši logoraši su potvrdili da su se zatvorenici bezbedno evakuisali.
Saveznici su potvrdili da Nemci pomažu zatvorenicima, a ne da ih ubijaju.
Nekoliko izvora, koje uključuju 'The World Almanac-a', dokumentaciju Crvenog krsta,
enciklopediju New York Times-a i Chambers enciklopediju, pokazuju
kako se zabeleženo jevrejsko stanovništvo
ne podudara sa datim svedočanstvima o Holokaustu.
Jevrejski World Almanac (Svetski almanah) je cenjen
kao apsolutno najautentičniji i najpouzdaniji izvor
brojnosti svetske jevrejske populacije.
A prema Svetskom almanahu, svetska populacija Jevreja
se povećala između 1933. i 1948. sa 15.315.000 na 15.753.000.
„U celoj nemačko-okupiranoj Evropi je bilo 2.4 miliona Jevreja.
Posle rata, 3.8 miliona Jevreja se prijavilo za Holokaust reparacije.
Tragično je što je preostalih 6 miliona izgubljeno." Edgar J. Stele
Nirnberški proces
je održan u nemačkom gradu Nirnbergu između 1945. i 1949. godine.
Nacionalsocijalistički lideri su uhapšeni i suđeni
za navodne ratne zločine.
U sudnici je bilo četvoro sudija.
Po jedan iz SAD, Britanije, Francuske i Sovjetskog Saveza.
Nirnberški tužioci: Kempner, Rapp, Niedermann, su svi bili Jevreji.
U pismu svojoj supruzi, glavni Nirnberški tužilac, Thomas J. Dodd,
je napisao da 75% tužuličkog tima čine Jevreji.
Generalni tužilac Višeg suda bio je dr. Jacob Meisner, Jevrej.
Prema Louis Marschalku,
mađarskom ratnom novinaru koji je pisao o suđenjima:
„Od 3.000 zaposlenih ljudi u sudovima u Nirnbergu,
2.400 su bili Jevreji“.
Narativ o Holokaustu
se koristi kako bi se skrenula pažnja sa ratnih zločina koje je počinio Staljin,
Ruzvelt, Čerčil, Crvena armija, Ajzenhauer i savezničke snage,
i kako bi se, umesto toga, Nacional Socijalisti pretvorili u 'žrtvena jagnjad'
za većinu ratnih užasa.
Na Nirnberškom suđenju,
postojanje gasnih komora nije utvrđeno fizičkim
i tehničkim dokazima koji su obično potrebni u svakom krivičnom suđenju.
Član 19. i 21. Statuta suda
je oslobodio optužbu od ovoga ograničenja.
Navodne 'gasne komore' nisu ni proučavane niti opisane.
Američki revizionista Samuel Crowell,
u svojoj briljantnoj knjizi iz 2011-e "The Gas chamber of Sherlock Holmes" (Gasna komora Šerloka Holmsa),
piše kako su saveznici predstavili samo četiri nemačka dokumenta
na suđenju u Nirnbergu kako bi dokazali da su 'nacisti' ubijali ljude gasom,
a svi ti dokumenti su ili pogrešno prevedeni
ili potpuno korišćeni van konteksta.
Nacionalsocijalisti, na suđenjima za ratne zločine,
su bili mučeni od strane uglavnom jevrejskih komunista i britanskih ispitivača,
obično tako što su im drobili testise dok ne bi priznali holokaust.
Glavni jevrejski tužilac na suđenjima Einsatzgruppen-a
je javno priznao da je bio svedok mučenjima
i da je lično koristio pretnje smrću kako bi izvukao priznanja.
Simpson Army Commision sudija je rekao:
„Ispitivači bi optuženom stavili crnu kapuljaču preko glave
a zatim ga udarali boksovima u lice,
šutirali ga i tukli gumenim crevima...
Svima osim dvojici Nemaca od 139 slučajeva koje smo istraživali,
su testisi bili izšutirani dokle nisu trajno ostali bez funkcije"
Rudolf Höss je bio jedan od njih.
Bio je uhapšen, mučen i maltretiran sve do njegovog nerealnog i apsurdnog priznanja.
Pogrešan odgovor bi mu doneo strašne kazne.
Metode ubijanja gasom na koje je priznao su bile potpuno nemoguće.
Priznanja su bila zasnovana na mučenjima u kojim je Höss bio slomljen do te tačke
da je bio spreman da kaže bilo šta kako bi izbegao još više od tog istog tretmana.
Höss je kasnije obešen kako niko ne bi saznao istinu.
Höss je lagao da bi spasio živote svoje žene i dece.
Sve ovo je potvrđeno u knjizi objavljenoj 1983. godine
pod nazivom 'Legions of Death'(Legije smrti), koja sadrži prisećanja
britanskog jevrejskog narednika Bernard Clark-a,
koji se hvali kako je mučio Höss-a
i zapretio njegovoj porodici kako bi iz njega iznudio priznanje.
Clark je čak zapretio da bi Höss-ovu decu poslao u Gulage u Sibiru
ukoliko ne bi priznao.
Jevrejska dominacija i kontrola suđenja je bila očigledna.
Čak je i dželat 10 nacionalsocijalističkih vođa osuđenih na smrt,
master hirurg John C. Woods, bio Jevrej.
Vešanja su se dogodila 16. Oktobra 1946-e
na jevrejskom 'Purim' prazniku. U knjizi Ester, Deset sinova Amanovih,
neprijatelji Jevreja su vešani na dan Purima.
Dželati su koristili kratki pad, umesto dugog pada koji lomi vrat.
Žrtve su tako umrle dužom smrću usled davljenja.
Vrata su bila tako mala
da je nekoliko muškaraca zadobilo krvave povrede glave
kada su prilikom pada udarili u bočne strane okna.
Kao konačna uvreda, tela su kremirana i razbacana preko reke
uskraćujući porodicama pravo na sahranu.
„Suđenje pobeđenim od strane pobednika ne može biti nepristrasno,
ma kako god bilo ograđeno.. U celoj ovoj presudi
postoji duh osvete, a osveta je retko kad pravda." - Senator Robert Taft
„Godinama sam bio strašno ljut o „suđenjima za ratne zločine“
za koje mislim da su bili prezirni i odvratni i koji su mi najviše zaudarali
na varvarstva starog Rima nego takozvanog civilizovanog društva“.
- Taylor Caldwell, američki romanopisac
„Uvek sam smatrao nirnberško tuženje korakom unazad
u međunarodnom pravu, i presedan koji će se u budućnosti pokazati sramotnim."
- Justice Learned Hand, američki okružni sudija
„Smatram da je 'suđenje za ratne zločine' uopšteo,
a posebno suđenje admiralu Doenitz-u,
stvar masivnog licemerja koje je rezultiralo ratom-izazvanim mamurlukom“.
- Admiral Stanton Merrill
„Kao što sam vjerovao da je poslijeratna emocionalna histerija odgovorna
za suđenje i zatvaranje nemačkih visokih vojnih i pomorskih oficira,
i da treba da se sa stidom prisećamo naših napora za osvetu ljudima
koji rade ono što bismo mi sami uradili za našu državu, drago mi je da je moje ime sastavni deo
u bilo kom nastojanju da se iskupimo za nepravde učinjene admiralu Doenitz-u i bilo kojim drugim
koji su takođe bili nepravedno tretirani jer su voleli svoju zemlju."
- Admiral Frederick Horne
„Bio sam užasnut vidjevši kako Sovjetska Rusija presuđuje kada su oni sami bili krivi.
Sretan sam što mogu pridružiti svoje ime onima
koji pokušavaju da se iskupe admiralu Doenitz-u." - Adolph Menjou, američki glumac
Sovjetski propagandista Ilya Ehrenburg,
da, već znate, Jevrej koji je podsticao genocid
i masovno silovanje nemačkih žena;
je već u novembru 1944. znao za "6 miliona".
Engleske novine su objavile da će Erenburg
da objavi knjigu o navodnim nemačkim zverstvima.
On je opisao kako su Nemci masakrirali 6 miliona Jevreja.
Uzimajući u obzir kako su potrebni meseci da se napiše knjiga,
cifra od 6 miliona mora da je postojala davno prije novembra 1944-e.
Dok su se saveznici spremali za invaziju Nemačke,
Ilya Ehrenburg je sledeće napisao u novinama Sovjetskih Ratnih vesti
koje je objavljivala sovjetska ambasada u Londonu:
„U regionima koje su zauzeli, Nemci su pobili sve Jevreje,
od starih, sve do beba iz majčinih ruku.
Pitajte bilo kog nemačkog zatvorenika zašto su njegovi sunarodnici
uništili 6 miliona nevinih ljudi, a on će jednostavno odgovoriti:
"Zašto? Zato što su bili Jevreji."
Tvrdnja je ponovljena u istim novinama 4. januara 1945.
i ponovo 15. marta 1945-e. Ali kako je Erenburg mogao znati
da je ubijeno 6 miliona Jevreja
pre nego što je čak i jedan saveznički vojnik kročio na nemačko tlo?
30. aprila 1945-e, kada je Hitler umro a Nemačka se predala,
New York Times je objavio da je više od
6 miliona zatvorenika oslobođeno,
a ne ubijeno, u nemačkim koncentracionim logorima.
U junu 1945-e, pre nego što je počelo Nirnberško suđenje,
čovek koji ga je organizovao, američki glavni tužilac Robert Jackson,
je sreo tri advokata koji predstavljaju velike uticajne jevrejske organizacije
kako bi dobio njihovo mišljenje o predstojećem suđenju.
Što se tiče gubitaka jevrejskog stanovništva, Jackson ih je direktno pitao:
„Koliko su bili veliki ti jevrejski gubici?
Jedan od jevrejskih advokata je spontano odgovorio: „6 miliona“.
Ali kako je to mogao znati?
Istina je sledeća: Cifra od 6 miliona je simbolična, religiozna mantra
koja je tokom prošlog veka ponavljana preko 200 puta
u medijima u jevrejskom vlasništvu, i mnogo pre nego što je Hitler uopšte rođen
i mnogo pre nego što je Nacionalni Socijalizam uopšte postojao.
Posle rata, Sovjeti su naveli tu potpuno apsurdnu cifru.
Ta cifra od 6 miliona je u osnovi bila mantra
koja je pulsirala kroz 20. vek,
upravo od kraja 19-og, kada je počela.
Cifra od 6 miliona je počela kao apel za prikupljanje sredstava.
Američki Jevreji su prikupljali sredstva na osnovu toga
da je 6 miliona evropskih Jevreja bilo u nevolji, zar ne?
I počelo je... Jevreji u Rusiji, 6 miliona Jevreja u Rusiji su u nevolji,
itd, itd, itd... a onda je 1930. postalo '6 miliona Jevreja pod pretnjom
zbog Hitlera' i tako dalje,
a onda je konačno kod Nirnberga pretvoreno u 'prošlo vreme'(Past Tense).
6 miliona Jevreja JE ubijeno,
i imate oko 200 novinskih naslova o tome.
Neverovatan je način na koji se taj mantrički broj,
koji se nikada ni u jednom trenutku nije ni izračunao, u redu?
Važno je shvatiti da niko nije izbrojao 6 miliona ili da je na bilo koji način
ni izgledalo kao da su izbrojali 6 miliona
na Nirnberškom suđenju posle rata. Okej?
Upravo taj iznos se prenosio kao mantra
putem novinarskih naslova, 6 miliona Jevreja u Evropi.
U svojoj knjizi "The first holocaust, The surprising origin of the 6 million figure",
(Prvi holokaust, Iznenađujuće poreklo cifre od 6 miliona),
Don Heddesheimer ilustruje da je poreklo cifre od 6 miliona
još od vremena jevrejskih kampanja za prikupljanja sredstava
koje su započete krajem 19. veka i koje su dostigle svoj vrhunac sredinom 1920-ih.
Tokom skoro stotinu godina,
Jevreji su širili glasinu da 6 miliona Jevreja u Evropi pati,
a ponekad išli do te mjere da su tvrdili da je već umrlo 6 miliona Jevreja.
New York Times koji je u vlasništvu Jevreja je bio glavno sredstvo za propagandu
koje je čak koristilo i dobro poznate sleng reči kao što su 'istrebljenje' i 'holokaust'.
Nakon potpisivanja cionističke Balfurove deklaracije,
Jevreji su tvrdili da je 6 miliona Jevreja u Evropi
bilo pod pretnjom istrebljenja ukoliko ne dobiju domovinu u Palestini.
To je bilo 14 godina pre nego što su Nacional Socijalisti došli na vlast
i 24 godine pre početka navodnog holokausta.
Poreklo ove brojke od 6 miliona nije zasnovano
na bilo kojoj vrsti činjeničnog saznanja u vezi gubitaka jevrejske populacije.
To je potpuno izmišljeni, simbolički, ezoterični i mistični broj.
U jevrejskoj Tori je bilo napisano proročanstvo da bi Jevrejima
bilo dozvoljeno da se vrate u Izrael, minus 6 miliona svog naroda.
"Vratićete se, minus 6 miliona"
Knjiga "The Holocaust Dogma of Judaism" (Holokaust dogma judaizma)
opisuje kako je broj od 6 miliona kabalistički izveden.
Broj 6 miliona je simbolični broj sa religioznim značenjem
a Holokaust je deo verske dogme judaizma.
Benjamin Blech je potvrdio ovu stvarnost u svojoj knjizi
„The secrets of Hebrew words“ (Tajne hebrejskih reči).
Od razvoja priče o Holokaustu tokom Nirnberškog procesa,
Jevreji su vešto negovali i propagirali ovu priču
koja je uzdignuta do religioznog statusa.
Holokaust je jedini navodni genocid koji je postao
više-milijardska industrija, koja je omogućila Jevrejima
da iznude stotine milijardi dolara iz Nemačke
i Sjedinjenih Država, od kojih je veliki deo iskorišćen za finansiranje nove države, Izrael.
Prema AMCHA-u u Izraelu, 'osoba koja je preživela holokaust' je svaki Jevrej
koji je 1933. boravio bilo gde pod nacionalsocijalističkim režimom.
Ovo kvalifikuje svakog Jevreja koji je otišao iz Evrope u Ameriku ili negde drugde 1933.
i koji je živeo u udobnosti i sigurnosti dok je rat trajao.
Oni imaju pravo na hiljade dolara u jednokratnoj isplati
zajedno sa mesečnim penzijama za holokaust.
Prave priče o Holokaustu potiču iz dva izvora:
zarobljenih visokih funkcionera Nacionalsocijalističke partije
koji su bili prisiljeni i mučeni tokom Nirnberškog procesa,
i pravih preživelih Jevreja koji su izašli iz tih koncentracionih logora.
Ova jevrejska svedočenja se kreću od ubijanja gasom,
'medveda jevjer-ždera' i orlova u kavezima koji jedu Jevreje,
pretvaranje u paru 20.000 Jevreja u blizini Aušvica atomskom energijom,
mučenje i ubijanje jevrejskih zatvorenika
u tempu posebno komponovanog 'tanga smrti',
parenje Jevreja do smrti kao jastoge u Treblinki,
ubijanja strujom, muzički logorski psi
koji komadaju Jevreje koji su pogrešno svirali u orkestrima,
homoseksualci golicani do smrti, gejziri jevrejske krvi,
Jevreji od kojih se prave abažuri i sapun,
kolica na šinama koja su Jevreje bacala direktno u peći,
nacističke mašine za masturbaciju i, da,
ostala priznanja koja su priložena su jednako smešna.
Sahranjen na brzinu....
Krv je šikljala!
jeziva fontana
...jednu stvar koju nikad neću zaboraviti da sam čula, i rekao je:
„Nacisti uzimaju našu jevrejsku decu
i od nogu ih cepaju na pola,
i onda ih bacaju u Nister.“ Nister je reka.
Dakle, rekli su za svaku osobu koja će im oduzeti život,
će nas petoro mučiti do smrti.
Onda su nas kaznili. Za svakog čoveka koji je prošao kroz žicu,
uzeli su stotinu logoraša i ubili ih pred svima.
Najveća ljubavna priča koju smo ikada ispričali u ovoj emisiji.
Herman Rosenblat je dobio međunarodnu pažnju
za njegovu priču o tome kako je bio mali gladni dečak u nacističkom koncentracionom logoru
kome je devojčica svaki dan bacala jabuke
sa druge strane ograde.
Godinama kasnije, prema ovoj priči, Rosenblat je upoznao tu istu devojku
na slepom sastanku u New Yorku i zaprosio je na licu mesta.
Svaki dan je svraćao, donosio jabuku...nebesa..
moju jaknu, i parče hleba i govorio je: "Vidimo se sutra".
Priča je dovela Hermana i Romu Rozenblata na Opru dva puta
i u novine širom sveta.
Dobili su i ugovor sa knjigom i filmom, ali priča nije bila istinita.
Zašto si to uradio?
Zašto ste toliko dugo govorili tako veliku laž tolikom broju ljudi?
To nije bila laž... to je bila, ja... to je bila moja mašta.
I u svojoj mašti i svom umu, verovao sam u to,
čak i sada verujem da je bila tu i da mi je bacila jabuku.
Kako možeš reći da to nije bila laž?
Nije bila istina i znaš da nije istina.
Da, nije istina, ali u mojoj mašti je bila istina.
Članovi njegove porodice kažu da je njegova prava motivacija bila novac.
Herman i Roma Rozenblat su javno pričali svoju lažnu priču
više od jedne decenije, ali se sve raspalo pre otprilike šest nedelja
nakon što su naučnici Holokausta dokazali da je fizički nemoguće
da zatvorenici priđu ogradi
u koncentracionom logoru u kome je držan Herman,
i da je Romina porodica u to vreme zapravo bila udaljena više od 200 milja.
Rosenblat je izuzetno nepokajan u vezi svojih godina laganja.
Priznajem svoju ljubav prema tebi, zauvek.
Kada to pogledate, da li vam je uopšte neprijatno?
Ne.
Mislite da je to bilo ispravno uraditi?
Da.
I dok ste bili na bini ispred svih ovih ljudi,
u svojoj glavi niste razmišljali:
- "Ne govorim istinu sada"? - Ne.
Dakle, ako biste to morali da ponovite, da li biste ispričali istu priču?
Da.
Isrpičao bi je?
Da.
Jednostavno ne znam šta da kažem.
Mislim..to je njegova mašta, ali on zna da to nije istina.. .
Kaže da je izmislio maštoviti svet i da je živeo u tom svetu mašte.
A njegov sin kaže da je pokušao da ga zaustavi.
Da.
- Nebesa. Ok, hvala, Dan. - Zadovoljstvo.
Mietek Grocher obilazi Švedsku razgovarajući sa decom,
i priča im o strahotama nemačkih koncentracionih logora.
Ispostavilo se da je njegova priča direktno plagirana
iz izmišljene knjige pod nazivom „Mila 18“ iz 1961. godine.
Joseph Hirt iz Pensilvanije je godinama držao javne govore
gde je tvrdio da je pobegao iz Aušvica
pa da je čak i sreo 'zlog nacistu' dr Josef Mengele-a.
Sada je priznao da je izmislio celu priču.
Priznao je da je sve bila laž.
Hirt je čak istetovirao lažni zatvorski broj na ruci
kako bi ljudi poverovali u njegove laži.
Otto Uthgenannt je godinama bio plaćen šekelima da predaje u Nemačkim školama
o svojim Holokaust iskustvima.
Govorio je o Kristalnoj noći,
kako je izgubio 72 rođaka, uključujući majku, oca i sestru,
i kako je i sam bio interniran u Buhenvaldu.
Međutim, Otto sada priznaje..da je cela priča bila laž.
Misha Defonseca je napisala best-selling memoar
o njenom Holokaust iskustvu.
Njena priča je objavljena pre skoro 20 godina kao:
"Misha, A memoir of the Holocaust years." (Miša, Memoari o godinama Holokausta.)
Knjiga opisuje kako su, kada je imala 6 godina,
njene jevrejske roditelje nacisti odveli iz njihove kuće,
i kako je peške krenula preko Belgije i Nemačke i Poljske da ih nađe,
živeći od ukradenih ostataka hrane dok je nije usvojio čopor vukova.
Takođe je tvrdila da je upucala nacističkog vojnika u samoodbrani.
Priča je postala veliki bestseler i čak je pretvorena u film u Francuskoj,
ali je..2008. utvrđeno da je priča izmišljena i..ahem..da je sve bila laž.
Monique de Wael, autorka čije je pravo ime pronađeno, je rekla:
„To nije prava stvarnost, ali je moja stvarnost...
Ima trenutaka kada mi je teško razlikovati
između stvarnosti i mog unutrašnjeg sveta.“
Michele će sada morati da vrati novac koji joj je dodeljen
koji iznosi 22,5 miliona dolara.
Elie Wiesel nam je 50 godina govorio da mu je, dok je bio u Aušvicu,
na levoj ruci bio istetoviran broj A-7713.
Takođe dodaje da je njegov otac dobio broj A-7712,
ali pravi preživeli iz Aušvica, Myklos Grüner,
tvrdi da je Elie Wiesel varalica.
Myklos koji je zapravo bio u logoru tvrdi da je Elie Wiesel
ukrao identitet pravog čoveka po imenu Lazar Wiesel,
kome je zapravo pripadao broj A-7713.
Pre svega, ako pogledate njegove ruke, Elie Wiesel nema tetovažu.
Broj A-7712 je u stvari dodeljen
čoveku po imenu Abraham Wisel, Lazarevom starijem bratu.
Elie Wiesel nikada nije tvrdio da je video gasne komore za ubistva.
Umesto toga, on tvrdi da je svedočio kako zli Nemci bacaju jevrejske bebe
u ogromni plamen koji bukta iz jarka,
ali i ovo su takođe razotkrili naučnici, istoričari i inženjeri.
Aušvic je sagrađen na močvari sa visokim nivoom vode
što je onemogućavalo spaljivanje tela u jarcima.
A da ne spominjem da je bilo nemoguće da ljudska tela na ovaj način
plamen u potpunosti sagori, zbog nedostatka kiseonika.
Myklos, međutim, kaže da nikada nije video rovove u kojima su gorela deca.
Elie Wiesel to objašnjava na sledeći način:
„Neki događaji se zaista dogode, ali nisu istiniti;
drugi jesu, iako se nikada nisu dogodili."
Godine 1986-e, Myklos Grüner je upoznao Elie Wiesel-a u Stokholmu.
Myklos je mislio da će se sastati sa Lazarom Wiesel,
ali posle sastanka Myklos je rekao:
„Bio sam zapanjen kada sam video čoveka kojeg uopšte nisam prepoznao.
On nije bio moj kolega zatvorenik."
Myklos je takođe bio iznenađen što Eli nije znao mađarski,
ali je govorio engleski sa jakim francuskim akcentom,
iako Wiesel tvrdi da je rođen u Mađarskoj.
Ni Eli Wiesel ni njegov otac Schlomo Wiesel
nisu pominjani u bilo kojem zapisu iz Aušvica ili Buhenvalda.
Posle rata, Eli Wiesel se pridružio jevrejskoj terorističkoj grupi Irgun.
U svakom slučaju, Eli Wiesel se danas smeje na putu do svoje banke
jer mu je njegova najprodavanija knjiga 'Night'(Noć),
donela međunarodno priznanje i milione dolara.
Dobio je čak i Nobelovu nagradu za mir 1986-e.
Među hiljadama pravih preživeli Jevreja iz nemačkih logora,
međunarodna jevrejska zajednica je
ručno izabrala cioniste i lažove pune mržnje,
kako bi širila antinemačku propagandu.
Ali, naravno, ne lažu svi Jevreji.
Mnogi Jevreji se ne slažu sa Holokaustu narativom.
Mnogi od njih su svedočili da nikada nisu videli masovna ubistva ili ubijanja gasom,
ali ovi Jevreji su praktično bili ućutkani
od strane cionističkih organizacija protiv slobode govora, kako bi prikrili istinu.
Paul Rassinier-a je u oktobru uhapsio Gestapo
i deportovao u Nemačku gde je do kraja rata
bio zatočenu u koncentracionim logorima Buhenvald i Dora.
Rassinier-a su uznemiravale mnoge laži i mitovi
o koncentracionim logorima koje su kružile.
Francuski pripadnici otpora koji su takođe bili internirani
u raznim nemačkim koncentracionim logorima tokom rata,
uključujući Aušvic i druge navodne logore smrti,
su svi dali izveštaje o njihovom tretmanu od strane Nemaca,
i svi su poricali da išta znaju o gasnim komorama
i masovnim ubilačkim programima u logorima.
Rassinier je rekao:
„Nikada, ni u jednom trenutku odgovorne vlasti Trećeg rajha
nisu nameravale da narede, niti su zapravo naredile, istrebljenje Jevreja
na ovaj ili na bilo koji drugi način“.
Maria Van Herwaarden je svedočila o njenom iskustvu u kampu
u okružnom sudu u Torontu, u martu 1988-e.
Ona je svedočila da je bila svedok smrti mnogih drugih zatvorenika
od strane bolesti, a posebno od tifusa, i da je videla kako neki sebi oduzimaju život,
ali nije videla nikakve dokaze o masovnim ubistvima,
ubijanja gasom ili bilo kom programu istrebljenja.
Jevrejin Benedikt Kautsky, koji je godine između
1938. do 1945. proveo u koncentracionim logorima, od kojih su tri bile u Aušvicu, je rekao:
„Bio sam u velikim koncentracionim logorima u Nemačkoj.
Moram iskreno reći da ni u jednom kampu nisam video ništa
što bi moglo da liči na gasne komore."
Jevrejka po imenu Marika Frank
je stigla u Aušvic-Birkenau iz Mađarske u julu 1944-e,
kada je navodno, prema zvaničnoj priči, gasom dnevno
ubijano i kremirano 25.000 Jevreja.
Ona je posle rata svedočila da za vreme dok je tamo bila internirana
o gasnim komorama nije ništa ni čula ni videla.
Jevrejski pisac Gerard Menuhin kaže:
„Holokaust je najveća laž u istoriji.
Nemačku ne treba kriviti za Drugi svetski rat“.
"Jevrejski pritisak je demokratskim društvima nametnuo zakone
kako bi sprečio postavljanje pitanja i neprestanu promociju i indoktrinaciju
istog očigledno neospornog 'holokausta' (...) dokazuje da mora biti laž.
Zašto inače ne bi bilo dozvoljeno da ga dovodiš u pitanje?"
Jevrejski profesor Norman Finkelstein kaže:
„Holokaust se pokazao kao savršeno oružje
za odbijanje kritika upućenih ka Izraelu...
Holokaust se i dalje može ispostaviti kao najveća pljačka
u istoriji čovečanstva“.
Glavni jevrejski rabin Arye Friedman kaže:
„Holokaust je uspešna istorijska fikcija.“
Jevrejski profesor Roger Dommergue je rekao:
Znam da je ??? holokausta potpuna laž,
jer je to vrlo lako znati..jer je to jednostavan tehnički aritmetički problem
koje bi moglo da reši dete u srednjoj školi.
Sada, svaki hemičar zna da ne možete ubiti ljude gasom sa cijanidnom kiselinom...
- Kako se to zove na engleskom? - Da, cijanovodonična kiselina.
Cijanovodonična kiselina. Poznato je 1000 ili 2000 ljudi odjednom.
Pa čak i najvažnije američke jevrejske novine,
kao što je recimo 'Američki Jevrejski Godišnjak',
je rekao da je u okupiranoj Evropi 1942. bilo 3.003.000 Jevreja,
dakle ne vidim kako su mogli da ubiju 6 miliona Jevreja
kada ih je bilo samo 3 miliona...Mislim da svi to mogu da vide.
Ja sam se prijavio 1944-e. Bilo je to tokom rata, ali je rat završen 1945-e,
kao što su svi verovali,
i ja sam verovao da je Hitler bio pravo čudovište, za koga su i svi govorili da jeste.
Ali pošto sam proučio šta se desilo pod nacizmom,
šta je Hitler hteo da uradi i šta je rekao...kada pročitate njegovu knjigu
svako može da pročita 'Mein Kampf', ili može da pročita
'The Myth of the 20th Century'(Mit 20. veka), od Rozenberga,
i svako može da sazna šta se desilo ovih poslednjih 50 godina
kada Hitler nije imao apsolutno nikakve veze niti imao ni najmanji uticaj,
jer su nacisti mrtvi već 50 godina.
Ono što se dogodilo, rekao sam vam na svom predavanju, apsolutno je neverovatno.
A na vrhu svega, vide se Jevreji.
Rekao sam vam da sam proučavao knjige koje zaista izražavaju nacizam – to jest
'Mein Kampf' i 'Mit 20. veka' od Rozenberga.
Proučavao sam šta se dešavalo tokom rata i pogotovo
šta je Hitler zapravo radio, što je skriveno, što je skriveno od nas,
šta je radio u Nemačkoj.
A jedino što znamo o Hitleru je da je ubio 6 miliona Jevreja koji nisu postojali
u gasnim komorama koje niko nikada nije video.
To je jedino što ljudi znaju o Hitleru.
Ali kada zaista znate šta je uradio, šta je zapravo radio u Nemačkoj,
kada sve to proučiš,
vidiš da si bio potpuno, potpuno...
zaveden, da upotrebim blaži izraz.
Stephen F. Pinter, koji je služio kao advokat
za Ratno ministarstvo Sjedinjenih Država u okupacionim snagama u Nemačkoj
i Austriji šest godina nakon rata, je dao sledeću izjavu:
„Bio sam u Dahauu 17 meseci posle rata kao advokat američkog Ministarstva,
i može se konstatovati da u Dahauu nije postojala gasna komora.
Niti je postojala gasna komora u bilo kom drugom koncentracionom logoru u Nemačkoj“.
Ponovo izazivam vašu istoriju. Apsolutno ne postoje zapisi
da je 6 miliona ljudi strpano u koncentracione logore.
Njih i ima samo 16 miliona ukupno.
Ali uprkos jevrejskom protivljenju istorijskom integritetu,
Revizionisti holokausta lome rešetke
podignute oko njihovog zatočeništva savesti i govora.
Robert Faurisson, na primer, priznati francuski specijalista
u analizi dokumenata, je naveo da nije pronađen nijedan dokument
koji dokazuje da je plan za "istrebljenje Jevreja" od strane Trećeg rajha
ikada razmatran – proterivanje, da, ali istrebljenje, ne.
Kao kaznu za osporavanje zvanične retorike Holokausta,
Faurisson je više puta bio žrtva fizičkih napada,
bezbrojnih pravnih akcija, zamrzavanja njegovog bankovnog računa i velikih kazni.
Godine 2000-te, švajcarski naučnik Jurgen Graf,
autor knjige "The Holocaust Swindle"(Holokaust prevara),
je nakon što je dobio kaznu od dve godine zatvora za navodno
dovođenje u pitanje postojanja gasnih komora u Aušvicu,
pobegao u Sankt Peterburg gde od tada živi kao prognanik.
Tamo u Sankt Peterburgu, Graf se bavi ispitivanjem sovjetskih arhiva,
za koje Graf tvrdi da će -kada budu dozvoljene za otvaranje-
baciti jevrejsku zvaničnu verziju Holokausta na kolena.
Što je posebno skandalozno, i pravi udar na slobodu govora i istorijsko istraživanje,
jeste hapšenje nemačkog advokata Horst Mahlera.
Mahlera su 2009. godine dva nemačka suda osudila
na ukupno jedanaest godina zatvora za "misaone zločine",
a jedna tih mišljenja je Malerova tvrdnja da je
„zvanična verzija Holokausta
najveća laž ikada počinjena u ljudskoj istoriji“.
Prednosti preuveličavanja holokausta
su bili ogromni za cionističke Jevreje, kako finansijski tako i politički.
Holokaust se danas koristi kao oružje za stvaranje krivice,
dok mnoge rasne grupe iskorišćavaju empatiju
po kojoj su Evropljani poznati,
da bi ih sapleli u kolektivnu krivicu
čineći da se belci osećaju sramotno i krivim zbog svoje prošlosti.
Dajte im osećaj krivice.
To je to, apsolutno.
Moramo da igramo na toj krivici.
Ja spominjem sve iz prošlosti. 50 godina.
Ako levičari, komunisti ili Jevreji čuju osobu kako raspravlja
bilo šta u vezi sa imigracijom, demografijom ili rasnim realizmom
odmah etiketiraju tu osobu kao
'neonacista', 'sledeći Hitler' ili 'antisemit'.
Ovo se radi da bi se prekinuo razgovor
i kako bi se učinilo da ta osoba izgleda kao mrski rasista.
Zaista prilično opasna, rasistična, fašistička retorika.
Ljudi više ne misle da je u redu biti jebeni nacista.
To je u suštini isto kao citiranje Hitlera.
Gomila oportunističkih fašista koji raspršuju mržnju
pokušavajući da pridobiju na suosećanju sa posranim propagandnim video zapisima.
Direktno sam uporedio svakoga o kome je govorio o kultur marksistima
sa fašističkim bukvalnim nacistima koji su izmislili taj termin.
Rasizam je posebno osetljiv
prema pojedincima koji su ubijeni u milionima.
Veoma rasistične i antisemitske stvari. Ovo je nekako sramotno,
ali je dosta precizno, jer se neki iz moje porodice
usklađuju sa tim načinom razmišljanja. Ne misle da se dogodio.
'Samo ćemo izbrisati svu tu istoriju.'
Zvuči kao moj deda ili bilo koja druga rasistična osoba koju poznajem. Krivica je na Jevrejima!
To je bukvalno moj deda.
Naravno, ona čak ni ne veruje da se Holokaust uopšte jebeno desio.
Pa, mislim...on jeste tipa ubio 6 miliona jebenih Jevreja. Verovali ili ne.
Takođe je ubio 6 miliona jebenih Jevreja...Slušaj, ti jebena kravo, ok?
Kada ubijete 6 miliona Jevreja,
nije važno šta ste radili u prošlosti.
- Holokaust? - Holokaust, da.
- Razgovaraćemo sa Mercedes Carrerom... - 6 miliona.
6 miliona...
- Kada sam bio... Kada sam bio... - 6 miliona...
6 miliona...
Bilo ih je 6 miliona...
Bilo je 6 miliona...
Narativ o holokaustu se koristi za jačanje jevrejskog identiteta,
dok istovremeno potkopava, demonizuje
i delegitimizuje beli evropski identitet.
Koristi se kao manipulativno oružje protiv svih belih Evropljana.
Uradio sam svoje istraživanje. Uradio sam svoje istraživanje.
Ti si jebeno star. Staaaaar.
Ti si jebeni beli muškarac. Da!
...u Americi. Da, pogledaj sve jebene crnce koji su... Meksikanci
To nije nikakav jebeni problem u poređenju sa crncima... policijom
Sranje!
???
Ti si belac!
Ovo je jebeno sranje!
Ti si jebeni belac!
Sada...Duguješ mi nešto novca. Okej? Duguješ mi reparacije. Zašto to?
Jer svaka sloboda koju imam,
i koju celog života uzimam zdravo za gotovo,
je omogućena bogatstvom koje su moji preci ukrali.
Dobro.
Narativ o holokaustu se prvenstveno koristi za obeshrabrivanje polisa
kao što je nacionalizam i da se umesto toga promoviše globalizam
i multikulturalizam u zapadnom svetu.
Evropljani se stalno podsećaju:
"Nikad ne zaboravi. Nikad više, i da se strahote nikada neće ponoviti."
Ovo se radi kako bi se Evropljanima isprao mozak
da se ne zalažu za sopstvenu naciju i rasu.
Putem ovoga narativa, Evropljani podržavaju politiku
koja štiti prava manjinskih grupa umesto njihovog sopstvenog naroda.
Svaka kritika na račun Jevreja ili jevrejske države Izrael
je praktično zabranjena zakonom.
Jevrejski holokaust se pretvorio u religiju,
u kojoj nije prihvatljivo nikakvo odstupanje od pravoverja.
Čak iako je tokom istorije
bilo mnogo 'holokausta' i većih genocida,
jevrejski holokaust je jedini koji se računa, i on je, naravno,
jedini čiju je autentičnost kriminalno čak i dovoditi u pitanje.
Zapravo, to je jedini istorijski događaj
kojeg je, u mnogim zemljama, čak zakonom zabranjeno dovoditi u pitanje.
Razlog zbog koga verovatno nikada niste ni čuli za ova istraživanja
koja su dokazala da je zvanična priča lažna,
jeste zato što su istraživači koji su se usudili da istraže mnoge nedoslednosti
i protivrečnosti priče o Holokaustu bili podvrgnuti
fizičkim napadima, uključujući: uznemiravanje, vandalizam,
uništavanje karijere, pucnja iz kola, fizičkim napadima
pa čak i spaljivanje s bombama skladišta u kojima drže njihov rad.
Jevrejske i cionističke organizacije koje se bore protiv slobode govora
čine sve što mogu da suzbiju istinu
putem interneta cenzure
i spaljivanja knjiga koje razotkrivaju njihove laži.
Zahvaljujući pritiscima organizacija koje se bore protiv slobode govora,
Facebook, Youtube i drugi društveni mediji
rade sve od sebe da potisnu i utišaju istinu,
i ne možemo se čak ni oslanjati da ćemo ove platforme u budućnosti moći koristiti.
Wikipedia i Google se oboje nadgledaju
kako bi se uklapali u politički korektan narativ kako bi stanovništvo zaveli u zabludu.
Mo'etzet Yesha, zajedno sa 'Mojim Izraelom',
je organizovao instrukcioni dan za Wiki urednike.
Cilj dana je naučiti ljude kako da uređuju na Wikipediji,
koji je danas na svetu izvor informacija 'broj jedan'.
Na primer, ako neko pretražuje 'Gaza flotila', mi želimo da budemo tu.
Želimo da budemo likovi koji utiču na ono što tamo piše,
kako je napisano, i da bi se osiguralo da bude uravnoteženo i...cionističko u prirodi.
Došla sam ovde da naučim više o tome kako mi, kao Izraelci i kao Jevreji,
možemo da branimo Izrael na mreži, na internetu
a posebno na Wikipediji, u ovom slučaju.
Wikipedija je pomalo složen sistem,
i ponekad je teško shvatiti pravila.
Lično sam pokušala da izmenim stvari na Wikipediji koje su bile protiv Izraela.
Znanje je važno za svakoga ko želi da bude aktivan
u odbrani Izraela na internetu,
tako da možemo da idemo i da vidimo informacije i možemo da kažemo
"ovo nije sasvim u redu, to je samo sa jedne strane priče"
Mogu, imam moć i pravo da to promenim.
I generalno, toliko nam je važno da budemo onlajn,
da radimo..da se branimo i da dokažemo svetu
i sami sebi, da smo pravedni, da smo u pravu,
i zato što..upravo sada, ako pogledate onlajn,
ako tražite određene pojmove vezane za Izrael,
totalno je pun antisemitizma, anticionizma i smeća
i nije nas tamo dovoljno da poradimo na tome, da se suprotstavimo
i pobrinemo da i druga strana priče,
naša strana priče, ispravna strana priče,
dobije pravu pokrivenost, pokrivenost koja joj je potrebna, tako da...
U našim navodno 'slobodnim i demokratskim' zemljama
koje se često ponose svojom 'tolerancijom',
osvajači iz 'trećeg sveta' sada siluju evropske žene
i dobijaju najblaže kazne.
U međuvremenu, poricatelji holokausta ili antisemiti
mogu dobiti višegodišnju zatvorsku kaznu za prosto dovođenje u pitanje istorijskog događaja.
Jasno je da naše vlade više ne rade za naš narod.
Prema Gerardu Menuhinu,
bilo je 117.344 optužbi za 'misaone zločine'
u nemačkim sudovima između 1994. i 2004. godine.
Svake godine, oko 2000 ljudi bude suđeno za poricanje holokausta,
koji mogu dati do pet godina zatvora i novčanu kaznu.
Većina ljudi u Engleskoj, Americi, Australiji
nemaju pojma kakva je ova država tiranija.
Imamo više od 2.000 procesa, više od 2.000 suđenja godišnje
sa presudama do deset godina. (?)
Dakle, možete zamisliti koliko je ljudi patilo od toga,
a porodice su uništene.
I ostali su bez posla i tako dalje i tako dalje. Zato što su govorili istinu.
I jednostavno zbog istraživanja, prostog preispitivanja izvora.
Oni ne promovišu nikakve ideje, već samo postavljaju pitanja.
- Pitanja kao što vi postavljate. - Da.
Da, i sada u... ono što se desilo u Parizu je samo za nas,
jer su svi poglavari nacije rekli:
Sloboda štampe i razum...sloboda je najveća stvar za demokratiju.
I zato, kažem ja: "Ja koristim ovu slobodu."
ISTINA SE NE BOJI ISTRAŽIVANJA, ALI HOLOKAUST SE BOJI
Holokaust je priča za koju globalisti
ne dozvoljavaju ni da se raspravlja niti dovodi u pitanje.
Svako ko priču dovodi u pitanje, odmah biva žigosan kao 'rasista',
'nacista koji želi da ubije 6 miliona Jevreja'
i 'poricatelj holokausta', 'mrzitelj' ili 'antisemit'.
Ova tehnika etiketiranja se koristi kako bi se obeshrabrilo raspravljanje
i diskusija u vezi sa holokaustom u Drugom svetskom ratu.
Holokaust Revizionizam se danas smatra tabu temom,
sa zakonima i zatvorskim kaznama koje se primenjuju nad Evropljanima
koji dovode u pitanje politički korektan narativ o Holokaustu.
Ovo je grubo kršenje člana 19
u Deklaraciji Ujedinjenih nacija o ljudskim pravima.
Svako ima pravo na slobodu mišljenja i izražavanja;
ovo pravo podrazumava slobodu održavanja mišljenja bez ikakvog mešanja,
i pravo na istragu, primanje i prenos informacija i ideja
putem bilo kog medija i bez obzira na granice.
Sama činjenica da u Evropi postoje zakoni o poricanju holokausta
bi trebalo da skreće pažnju.
Istina se ne boji istraživanja.
Sigurno ne morate izmišljati zakone kako biste zaštitili istoriju,
osim ukoliko ne pokušavate da zaštitite laž.
Istina stoji na sopstvenim nogama.
Da, Holokaust je veliki biznis,
jer je Nemačka do sada Jevrejima davala,
ja mislim, najmanje 200 milijardi dolara, tako da je to veliki biznis.
A neki od vas i dalje dobijaju 1000 dolara mesečno
i mnogi ljudi ovo ne znaju,
a onda ljudi ne shvataju ko je doveo robove u Ameriku.
To su bili jevrejski brodovi.
Čekaj, čekaj, čekaj malo, to je sasvim druga stvar.
Hajde da napravimo pauzu. Jer je pitanjem o kome danas govorimo,
da li je bilo holokausta ili ne.
O ropstvu i ko ih je ovde doveo ćemo kasnije.
Vratićemo se posle ove [reklame]